Cercador
Llista categories
Detall intervenció
Sis vegades morta
Intervenció de: Montse Canes | 12-05-2008
He hagut de morir lentament
agonitzant i arrossegant, ferida.
He xisclat de dolor i de ràbia
preguntant-vos, sense resposta,
sabent que sempre en dubtaria.
I és que malviure no és
morir a poc a poc?
Que et traeixin mil cops
i tornar-te a aixecar
no te merit ni sentit.
T'observen esperant
que et tornis, malparit.
I és més fàcil el camí avall
que ser per vos escollit.
I ara que ja he gastat el sospir
que em beseu de benvinguda
i sento el dolor que s'escapa
us pregunto amb por, perduda,
no puc quedar-me aquí, asseguda?
Respostes
-
Nuesa
deòmises | 08/05/2008 a les 16:41
Nu. Nu dins teu. Nu com mai no he pogut despullar-me.
Per a ningú més. I aquesta carn que et provoca fàstic
És la pròpia imatge que intento amagar. Amb vestits i somriures.
Nu. Nu i sense màscares. Mira'm i bufeteja'm si vols.
Pagaré els meus errors amb escreix i cruesa,
Amb l'etern purgatori de qui no sap redimir les seves accions.
Nu. Nu completament. I cauré entre llàgrimes d'angoixa
Davant de la teva impavidesa, aliena al meu penediment,
Mentre esdevinc més humà i feble, hipòcrita com el vers més trist.
d.
-
Anava a fer un post, però... (fi de la sequera?)
Dolça Parvati | 08/05/2008 a les 18:53
Diré que nu no em provoques mai fàstic.
En el vol de la teua ànima nua, majestuosa i alada,
O amb la purga dels teus errors tan tendres i humans,
Màscares caigudes d'un rectangle celest,
Irradiades des de l'ancestral por de nen abandonat,
Silent i bategant cor de ferro roent,
Evitatiu , pròxim, cargolat, genuí,
Seràs poema i home nu com el vers més sincer.
-
Al jugador intrèpid.
Jere Soler G | 09/05/2008 a les 15:17
Em dius que sóc aquí i no m'ho crec,
em sembla colpidor i enlluernant,
el ser i el sóc i el sac de suc brollant
del cocoter sublim que es va aixecant.
No entenc com visc, com penso i com respir
per què? de què? però com? redéu! que gran!
Comprenc l'origen, si més no d'on ve?
i sobretot, el què em sorprèn és ser.
I no dius res des que em vas plantar aquí
fas que no hi ets, i potser sigui així.
Però et veig ocult al tremolor dels pins,
al traç excels dels còdols dels camins;
al plor del nen, del vell, de l'humiliat;
al raig de sol que escalfa el cor glaçat;
al so que s'alça lliure dins la nit;
a la foscor, quan tot és adormit.
I enllà del viure, si és que ja no es viu,
¿seràs com jo, que recordo els topants,
el mirar buit dels lladres dels instants
l'odi malalt del monstre que no riu?
¿Esdevindràs castigador dels talps
perquè no albiren els fars esclatants
del cel immens que declama el teu vers
als infinits racons de l'univers?
Senyor dels talps, dels cecs i dels malalts
Jugador intrèpid dels gusts dels bossons
les teves timbes de daus embogits
han dibuixat els ulls dels meus petits.
Som com baldufes llençades al pla
dels clots i els rocs les rampes i el polsim,
si girem bé ballem i ens embellim
si ensopeguem, perdem el més enllà?
Fulles al vent, espurnes de foc blanc,
escuma espúria dins l'onada gris,
pedra que roda boja pel pendís,
estel que esclata fins al paradís.
Vaivé de l'aigua, respirar del mar,
batec que neix i que desapareix
qui m'ha sembrat m'haurà de recollir,
no sóc res més que el solc que ahir va obrir.
-
Al jugador intrèpid. (Aquest és el que val: 30 versos)
Jere Soler G | 10/05/2008 a les 14:26
Em dius que sóc aquí i no m'ho crec,
em sembla colpidor i enlluernant,
el ser i el sóc i el sac de suc brollant,
del cocoter sublim que es va aixecant.
No entenc com visc, com penso i com respir,
per què? de què? però com? redéu! que gran!
Comprenc l'origen, si més no d'on ve?,
i sobretot, el què em sorprèn és ser.
I no dius res des que em vas plantar aquí
fas que no hi ets, i potser sigui així.
Però et veig ocult al tremolor dels pins,
al traç excels dels còdols dels camins;
I enllà del viure, si és que ja no es viu,
¿Faràs com jo, recomptant els topants,
el mirar buit dels lladres dels instants
l'odi malalt del monstre que no riu?
¿Esdevindràs castigador dels talps
perquè no albiren els fars esclatants
del cel immens que declama el teu vers
als infinits racons de l'univers?
Senyor dels talps, dels cecs i dels malalts
Jugador intrèpid dels gusts dels bossons
les teves timbes de daus embogits
han dibuixat els ulls dels meus petits.
Som com baldufes llençades al pla
dels clots i els rocs les rampes i el polsim,
si girem bé ballem i ens embellim
si ensopeguem, perdem el més enllà?
qui m'ha sembrat m'haurà de recollir,
no sóc res més que el solc que ahir va obrir.
-
"Mira'l" RPV
Nurithy | 09/05/2008 a les 19:22
Mira'l
Mira el destí. S'endinsa en el cel,
remou consciències i acaricia
el teu rostre que m'estimaria
si no fos que tu ja no ets aquí.
Passets de núvols ens contemplen,
la seva ombra remou la llum
dels qui n'identifiquen el perfum,
si no fos que tu ja no els contemples.
Mira el destí. S'abraça amb l'atzar,
separa el teu present del passat,
aïlla records que broten vida,
aïlla records que no troben fugida.
Mira el destí. Jutja envenat,
no reconeix derrotes, mai cap.
Les llàgrimes es vaporitzen i,
desfan la sorra d'un rellotge mortal.
p.D= és el meu primer repte. No sigueu molt cruels.
-
volar en regrés
Galzeran (homefosc) | 11/05/2008 a les 01:43
Tu la veus,
i no pots dir-me, ni saps,
com n'és de brillant
i rutilant la seva flama.
Retornes
a on cap porta
es tanca,
on els ulls no et calen
perquè la foscor
s'esdevé un record
que mil colors no amaguen.
Havies tingut fred
i no ho saps ja, però tu serraves les dents,
aquelles, i tantes, nits d'hivern
que ja no hi són.
Ignores ara que ets fugitiu
de les urpes opressores del temps,
ni tan sols te'n sents.
La llum blanca,
qui t'ho ha dit?
que és el final del camí,
si no ets ja capaç ni de sentir
que tornes, potser,
fent un vol en regrés.
-
Sortida del purgatori
Rita O'Neal | 11/05/2008 a les 11:59
Forces obscures
segueixen de prop
ànimes tendres
que fugen del foc.
Els àngels negres,
cabells com de foc,
entre tenebres
esquiven la mort.
Ànimes nues
portades a plom
per ales negres,
de vermell i groc.
Els sentinelles
contenen la por,
corren com bales
cap a la claror.
Negres tenebres,
instants de foscor,
deixats enrere
cap a la lluïssor.
El cel espera
amb l'infern a prop,
com una escletxa,
la llum surt del cor.
Tots ells penetren
la perforació,
els àngels muden
en blanc i en or.
Sortint del túnel
aturen el vol,
l'esperit marxa
cap al cel, tot sol.
-
Vides anònimes
Naiade | 11/05/2008 a les 21:43
Vides anònimes
segueixen el seu curs
ara gaudint ara patint
debatent-se entre incerteses
alimentant-se de banalitats
caient i aixecant-se amb esforç
pel pes de la dualitat
sense saber que en realitat floten
com globus plens d'aire en mans d'infants.
Àngels i dimonis els trontollen
fent d'ells titelles vivents
induint-los ara cap el bé, ara cap el mal.
sembrant dubtes existencials
entremig del desconcert
la vida va passant
enlairant els cossos
dirigint-los a port.
pujant entre sol i bromes
La llum encegadora apareix
obrint-se una escletxa d'energia
oferint el paradís
cadències celestials hipnotitzen
abduint als afortunats
ara no es pot dubtar
sense oposar resistència
atret per l'encanteri
la suau energia del àngel et guiarà.
-
No volem
gypsy | 11/05/2008 a les 22:36
No volem la llum eterna
guaridora de pecats innombrables,
no volem el camí de la perfecció
ni ascendir amb àngels virginals
que ens condueixin al destí etern.
Escopim la ràbia de la malvolença.
Afona les ànimes malsanes
en el cau de la solitud,
allà on cremen els febles
de pensament i d'obra.
Allunya't dels qui no cerquen
la bondat de l'univers immune.
No som conversos,
som homes de carn
i la sang ens brolla a raig
quan els nostres germans esdevenen
botxins d'un desamor despietat,
i conreen la pútrida olor de la mort
en aquesta terra erma, la nostra llar.
No volem el paradís
de la bona gent.
No ens el mereixem.
-
Canvio el títol: Revolta
gypsy | 12/05/2008 a les 00:38
No volem la llum eterna
guaridora de pecats innombrables,
no volem el camí de la perfecció
ni ascendir amb àngels virginals
que ens condueixin al destí etern.
Escopim la ràbia de la malvolença.
Afona les ànimes malsanes
en el cau de la solitud,
allà on cremen els febles
de pensament i d'obra.
Allunya't dels qui no cerquen
la bondat de l'univers immune.
No som conversos,
som homes de carn
i la sang ens brolla a raig
quan els nostres germans esdevenen
botxins d'un desamor despietat,
i conreen la pútrida olor de la mort
en aquesta terra erma, la nostra llar.
No volem el paradís
de la bona gent.
No ens el mereixem.
(PD: la que recita el poema és la dona a punt de morir a mans de la mort. )
-
Mal endanyat
Carme Cabús | 12/05/2008 a les 13:20
Hi ha un món ple de monstres de ferotges ulls,
dimonis furiosos de maldat curulls.
Els homes no poden mai aixecar el cap:
és la tirania del fort i del fart.
Tot el cristianisme malaltís i cruel
és dins la follia i treu verí i fel.
Rebolcant els homes pel més brut dels fangs
el catolicisme els va traient sang.
Malaltia humana que no deixa lloc
ni a l'alegria ni al plaer ni al joc.
Just el goig de viure esdevé pecat,
tot concupiscència i mal endanyat.
L'esperit s'envolta de la malvestat
d'un pecat horrible que l'ha originat.
"Ja la humanitat va ser desterrada
del bell paradís per espasa en flama".
Ho clama un clergat que escup serps malignes
i que ens vol esclaus i fer tornar indignes.
"Sou carn de condemna, ningú és innocent,
i per molts pocs s'obre la porta de Déu".
Potser per aquells que han just disfressat
les passions més baixes fent veure pietat?
Fan esgarrifances els que van al cel,
els que es diuen àngels i són pou d'infern.
Un cel que valora la hipòcrita faç
d'aquells que en el món són àspid voraç,
d'aquells que han volgut ofegar la vida
fent por als innocents amb la llei divina.
Aparteu son rostre del nostre davant:
si Déu existeix és goig galopant.
-
I, després... Qui sap?
llamp! | 12/05/2008 a les 15:06
I, després... Qui sap?
S'acomiadaren del món terrenal,
sense saber quin destí els esperava.
Es redimiren dels pecats comesos,
pagaren les malifetes.
A l'infern els han castigat,
han patit, els han esclavitzat,
però el seu cos, nafrat,
s'ha recomposat.
Ara són duts pels àngels negres,
a través del passadís de la llum,
a un paradís benestant
lluny del purgatori.
Els àngels negres sostenen,
entre els braços,
els cossos que esperen
sortir d'on vénen.
És hora de recomençar,
lluny de tot engany,
de tota hipocresia
i maldat.
El cel és més a prop,
i, fent passos per assolir-lo,
els súbdits són transferits
a la integritat celestial.
Hi ha qui obre els braços
invocant el regne de la llum...
Hi ha qui aguaita a l'expectativa,
creient passar a millor vida...
Posant el crit al cel,
mentre no arribi el desmai,
el viatge sera transitori,
i, després... Qui sap?
______________________
llampec
-
Sis vegades morta
Montse Canes | 12/05/2008 a les 19:36
He hagut de morir lentament
agonitzant i arrossegant, ferida.
He xisclat de dolor i de ràbia
preguntant-vos, sense resposta,
sabent que sempre en dubtaria.
I és que malviure no és
morir a poc a poc?
Que et traeixin mil cops
i tornar-te a aixecar
no te merit ni sentit.
T'observen esperant
que et tornis, malparit.
I és més fàcil el camí avall
que ser per vos escollit.
I ara que ja he gastat el sospir
que em beseu de benvinguda
i sento el dolor que s'escapa
us pregunto amb por, perduda,
no puc quedar-me aquí, asseguda?
-
Desèrtica claror
Xantalam | 13/05/2008 a les 12:34
DESÈRTICA CLAROR
Els ulls aclucats
per una llum encegadora
que tenyeix de blanc
resplendent
el que ara torno a veure
En la infinitud de la foscor
i el silenci
avesada la mirada
es dibuixava
de mica en mica
un paisatge amagat
En sortir del cau fosc
l'ànsia
d'engolir el món
s'apaivaga.
Miro la claror desèrtica
superficial, mundana
i torno
a l'essència ombrívola
-
La meua aportació (fora de concurs)
F. Arnau | 14/05/2008 a les 00:18
Respon a aquesta intervenció
Nous recomanats editora
Últims comentats
- La jugada inesperada (2 comentaris)
- Breu endevinalla de similituds (1 comentaris)
- Compte amb el sol! (3 comentaris)
- I és aleshores... quan tot passa (7 comentaris)
- Miro l' esperança (2 comentaris)
- Miro el cel (2 comentaris)
- Diàleg fictici amb Versaleta. (2 comentaris)
- Llavor (2 comentaris)
- Reivindicació (4 comentaris)
- MIGDIADA (3 comentaris)
Nous més llegits
- MIGDIADA (1007 lectures)
- Llavor (580 lectures)
- POEMA HUMITÓS (424 lectures)
- La sal atrapada en la memòria (360 lectures)
- VERGONYA DE POLÍTICS (355 lectures)
- DARRERS DIES (238 lectures)
- En directe des de la plaça de Sant Sebastià (204 lectures)
- A LA DERIVA (190 lectures)
- INTERVENCIÓ ANAMÒRFICA (176 lectures)
- Amb ganes de CONVERSAR (166 lectures)
Nous més comentats
- La sal atrapada en la memòria (13 comentaris)
- A LA DERIVA (13 comentaris)
- El bes (9 comentaris)
- L’estel petit i llunyà (7 comentaris)
- I és aleshores... quan tot passa (7 comentaris)
- d'avui i d'ahir (7 comentaris)
- Amb ganes de CONVERSAR (6 comentaris)
- Terra estimada (5 comentaris)
- Vint nanoocurrències sobre GARGOTS. (5 comentaris)
- En directe des de la plaça de Sant Sebastià (5 comentaris)
Nous més votats
- A LA DERIVA (Agrada a 3 relataires)
- POEMA HUMITÓS (Agrada a 3 relataires)
- Amb ganes de CONVERSAR (Agrada a 2 relataires)
- I és aleshores... quan tot passa (Agrada a 2 relataires)
- El bes (Agrada a 2 relataires)
- DARRERS DIES (Agrada a 2 relataires)
- Ara que tinc mig segle i tres lustres (Agrada a 1 relataires)
- Vint nanoocurrències sobre GARGOTS. (Agrada a 1 relataires)
- Reivindicació (Agrada a 1 relataires)
- Miro l' esperança (Agrada a 1 relataires)