Cercador
La jugada inesperada
Un relat de: FrancescEntre els seus residents, l'almirall Asimov era el cor i l'ànima de l'Orió. Curtit en mil missions espacials, havia vist més enllà de l'imaginable per a la majoria dels éssers humans, però mantenia una calidesa i proximitat que ho feien volgut per tothom. De complexió robusta i ulls que brillaven amb saviesa, la seva presència inspirava confiança i respecte en la mateixa mesura.
Asimov era respectat pel seu lideratge ferm però just, sempre disposat a escortar les preocupacions del membre més jove de la tripulació amb la mateixa atenció que prestava als seus oficials superiors. Les seves històries d'aventures passades, explicades amb humor i humilitat a la sala d'esbarjo, eren un far d'inspiració per als exploradors joves.
Tot i la seva vasta experiència i responsabilitats, Asimov tenia una passió que ell feia increïblement humà als ulls de la seva tripulació: els escacs. El seu entusiasme pel joc era contagiós, i havia instaurat tornejos regulars que unien tota l'estació. Però allò que realment capturava la imaginació de tots eren les seves èpiques partides contra la IA de bord, un tità digital programat amb els algorismes més avançats. Encara que mai no havia aconseguit vèncer la IA, la determinació i el bon humor amb què Asimov enfrontava cada derrota s'havien convertit en una lliçó de vida per a tots a l'Orió. 'A l'espai, com als escacs', solia dir amb un somriure, 'la perseverança és la clau de l'èxit'. Aquesta actitud, més que qualsevol victòria, era el que feia que la tripulació l'adorés i el respecte, veient-hi no només un líder, sinó un mentor i amic a la vastedat de l'espai.
Després de mesos de preparatius i creixent anticipació, el dia tan esperat finalment va arribar. L'atmosfera a l'estació Orió vibrava amb una barreja d'emoció i de nerviosisme contingut. Durant setmanes, la tripulació havia estat preparant-se per a la visita de l'Isaac Petrov, capità de la nau de càrrega Olympus, l'arribada del qual havia estat el tema principal de conversa a cada racó de l'estació. Petrov no era només un capità destacat; era l'actual campió mundial d'escacs, una ment brillant el talent del qual havia estat reconegut a tot el sistema solar. D'origen rus i amb una intel·ligència aguda que brillava tant al tauler com al pont de comandament, Petrov desafiava les expectatives amb una presència que combinava allò intel·lectual amb allò atlètic. Era alt i esvelt, de cabells platejats i ulls que semblaven analitzar cada detall del seu entorn amb precisió matemàtica.
Tot i que el motiu oficial de la visita a l'Orió era una parada programada per carregar minerals, pels residents de l'estació representava molt més. L’oportunitat de presenciar un duel d’escacs entre l’almirall Asimov i el campió mundial Petrov, un esdeveniment que havien estat esperant des que es va anunciar la visita, un esdeveniment sense precedents. En preparació per a aquest moment històric, la sala d'esbarjo, normalment un lloc de descans i socialització, havia estat meticulosament transformada en un teatre per a aquest èpic enfrontament. Les taules i cadires havien estat disposades amb cura al voltant d'un tauler central, i una pantalla gegant s'havia instal·lat per projectar cada moviment dels peixos, permetent que tots els presents seguissin la partida amb claredat.
L'expectació era palpable mentre els tripulants és reunien, murmuris emocionats omplint la sala. Per a molts aquest encontre era una oportunitat de veure dues grans ments en acció, de ser testimonis d'un duel intel·lectual que prometia ser tan intens i desafiador com qualsevol missió espacial. I per Asimov, era una ocasió de provar-se a si mateix una vegada més, d'enfrontar-se no sols a un formidable oponent, sinó també als seus límits. Així, enmig de la immensitat de l’espai, l’estació espacial Orió es preparava per ser l’escenari d’un enfrontament memorable, una cruïlla on la passió pel coneixement i l’amor pel joc d’escacs s’entrellaçaven en un duel de titans.
Estava decidit jugar al millor de cinc partides. Un davant l'altre, amb la tripulació expectant al voltant de la taula, l'almirall Asimov i el capità Petrov es van mirar, es van donar la mà, i la primera partida va començar. Els primers moviments de l’obertura van ser molt conservadors per ambdues parts. La tensió es palpava a l'ambient de la sala d'esbarjo, el silenci només era trencat per l'espetec sec de les peces movent-se sobre el tauler i els murmuris ocasionals dels observadors. L'almirall Asimov intentava mantenir la calma, però sentia com una gota de suor li recorria el front. Al seu voltant, la tripulació observava en silenci, alguns murmurant entre ells, apostant sobre el resultat.
Però aviat, el capità Petrov va demostrar la seva enorme superioritat atacant sense deixar la més mínima possibilitat de resposta a l'almirall. Els moviments de Petrov eren precisos i letals, cada peça moguda amb una seguretat aclaparadora. Aviat va quedar clar a la tripulació de l'Orió que el seu almirall no era rival per al campió mundial. Asimov va sentir una barreja de frustració i admiració en veure's acorralat sense escapatòria. Els sospirs i les exclamacions de la tripulació reflectien la seva sorpresa i desil·lusió. La partida va acabar després de l'abandonament de l'almirall en no veure escapatòria possible.
La segona partida va transcórrer de manera similar. Petrov teixia una xarxa de trampes tàctiques impecables, deixant l'almirall acorralat i sense escapatòria. Dos a zero. La moral de la tripulació semblava decaure, però encara mantenien l'esperança al seu almirall. Per la seva banda, Petrov no podia evitar sentir una barreja de respecte i admiració per Asimov. Hi reconeixia una passió i determinació que ell mateix havia sentit en els seus primers anys de competició. Però la diferència en habilitat era evident, i Petrov, encara que implacable en la seva execució, mantenia una actitud de mentoria, donant-li explicacions de les seves jugades, esperant que Asimov aprengués alguna cosa valuosa de cada derrota.
La tercera partida, i possiblement la definitiva, va començar amb una obertura tranquil·la per les dues parts. Tot i això, en arribar al mig joc, Petro anava acorralant lentament el seu adversari fins que va llançar un altre atac fulminant. L'almirall Asimov, sentint la derrota ja imminent, es disposava a moure un alfil per intentar reforçar la seva defensa quan, a la segona fila dels espectadors, algú va deixar escapar un panteix de sorpresa. Isaac i Petrov es van girar immediatament, i tots els presents van seguir les seves mirades.
Per a sorpresa de molts, incloent-hi el mateix almirall Asimov, el responsable era Frank, l'enginyer de sistemes. Frank, conegut per la seva naturalesa tranquil·la i solitària, era un jove que poques vegades interactuava amb la resta de la tripulació més enllà del que és estrictament necessari. Veure'l reaccionar de manera tan visible era una cosa insòlita, ja que sempre s'havia caracteritzat per la seva discreció i la seva habilitat per passar desapercebut fins i tot en les situacions més tenses.
L'almirall, momentàniament distret de la seva imminent derrota, no va poder evitar sentir curiositat. Que Frank, dentre tota la gent, fos qui trenqués el silenci tens de la sala amb una exclamació tan espontània, era una cosa digna de notar. Asimov es va preguntar què podria haver vist el jove enginyer al tauler per provocar aquesta reacció.
—No et sembla bé moure l'alfil, Frank? -va dir Asimov, trencant el tens silenci. Frank va voler desaparèixer, no li agradava ser el centre de les mirades.
—Igualment, —va continuar l'almirall, dirigint de reüll la mirada al seu adversari a l'altra banda del tauler,— aquesta tercera i última partida ja la tinc més que perduda.
Petrov va somriure lleugerament i, fent un senyal amb la mà, va convidar Frank que s'acostés al tauler.
—Jo també crec que hi ha un moviment millor —digué Petrov—. Tinc curiositat per saber si hi pensem.
Frank es va acostar i va mirar tots dos, que l'estaven observant esperant la seva resposta. Amb veu a penes audible va xiuxiuejar:
—Almirall, hi ha una jugada que podria salvar-lo: cavall e5.
Petrov va quedar sorprès. Sens dubte, aquesta no era la jugada que ell hagués fet. No tenia cap sentit!
—Estàs exposant la dama i afeblint la defensa del rei, noi, i ja tinc una peça d'avantatge —va dir Petrov, advertint el jove.
Hi va haver un moment de silenci en què tots van observar el tauler intentant entendre la jugada de Frank. Seguidament, Frank va dir:
—Escac mat en vuit jugades.
Un murmuri de burles va recórrer la sala. Un simple enginyer proposant una jugada que derrotava el mateix campió mundial? I sense que aquest la veiés ni tan sols com una amenaça? Era una idea absurda. L'almirall es va quedar mirant un instant Frank, intrigat per la seguretat de la seva afirmació, i va moure el cavall a e5.
Un silenci sepulcral es va apoderar de la sala. Tots els presents van intercanviar mirades incrèdules. El Gran Mestre Petrov, amb una expressió de desdeny, va analitzar la posició durant cinc minuts, i després va deixar anar una riallada.
— Escac mat en vuit jugades, diu vostè? -va dir Petrov, inclinant-se cap a l'enginyer amb una barreja d'incredulitat i curiositat-. És una predicció agosarada, però sens dubte interessant. Molt bé, li concedeixo aquestes vuit jugades perquè demostri la seva teoria.
L'almirall es va aixecar, cedint el seu lloc a Frank.
La partida es va reprendre, i tres jugades després, els ulls de Petrov es van obrir amb incredulitat mentre la seva ment intentava frenar l'enfonsament de la seva posició. Petrov s'acabava d'adonar que havia caigut en un parany magistralment teixit per l'enginyer. El campió estava atrapat, sense sortida. La tensió a la sala va créixer, els murmuris es van convertir en panteixos de sorpresa.
—No pot ser... —va murmurar Petrov, la seva veu amb prou feines audible, abans d'estendre la mà, rendint-se en veure que amb cinc moviments més el seu rei quedava atrapat.
—Dos a un —va dir Petrov, amb un to que reflectia una barreja de sorpresa i respecte, convidant-lo a acabar el torneig.
Les altres dues partides es van desenvolupar sota un mantell d'expectació i tensió creixent. A la quarta partida, Frank se sentia amb una confiança serena mentre Petrov, encara que visiblement afectat per la derrota anterior, intentava mantenir les seves maneres de campió. El silenci a la sala era gairebé tangible, només trencat pel so de la respiració continguda i el suau moviment de les peces sobre el tauler.
Cada jugada de Frank era ràpida i segura, executada amb una precisió que desafiava la lògica. Petrov, per contra, es prenia llargs moments per reflexionar, la seva ment treballant a tota velocitat per trobar una bretxa a la defensa impecable del seu jove oponent. Els espectadors estaven a punt dels seus seients, els seus cors bategant a l'uníson amb cada moviment de les peces, els seus ulls seguint ansiosament el desenvolupament de la partida. La tensió era palpable i cada moviment dels jugadors era rebut amb una barreja d'admiració i temor per part de la tripulació.
A mesura que la partida avançava, l'avantatge de Frank es feia més evident. Els murmuris de la tripulació es van intensificar quan, amb un moviment magistral, Frank va aconseguir una posició d'atac que va deixar Petrov sense defensa possible. La incredulitat a la cara del campió mundial era evident. Finalment, Petrov, visiblement exhaust i derrotat, va estendre la mà en senyal de rendició. Els aplaudiments van esclatar a la sala d'esbarjo, una barreja d'alleujament i celebració per la victòria inesperada.
—Empatats! —va anunciar l'almirall Asimov amb un somriure—. Dos a dos.
La darrera partida va començar amb una atmosfera carregada d'expectació. Aquesta era la definitiva, la que decidiria el destí del torneig. Frank es mostrava amb la mateixa tranquil·litat de les altres partides, mentre Petrov, malgrat el seu esforç per mantenir la calma, mostrava signes de nerviosisme. Els seus moviments eren meticulosos però lents, i cada jugada semblava que requeria un esforç titànic.
Els ulls de tots els presents estaven fixos al tauler, els seus cors palpitant amb cada moviment. La sala d'esbarjo estava en un silenci sepulcral, trencat només pels sospirs ocasionals i murmuris de l'audiència. Cada cop que Frank movia una peça, els murmuris recorrien la sala com una onada, reflectint la tensió i l'emoció del moment.
A mesura que la partida avançava, Frank va demostrar una vegada més la seva brillantor estratègica. Els seus moviments eren audaços i ràpids, cadascun portant Petrov a una posició més precària. El campió mundial, per la seva banda, lluitava amb totes les forces, però els seus esforços semblaven insuficients davant la implacable pressió de Frank. Les mans de Petrov tremolaven lleugerament mentre movia les peces, conscient que el destí del torneig i la seva reputació estaven en joc.
Quan Frank va executar el seu moviment final, un sacrifici de torre que va deixar el rei de Petrov sense escapatòria, un sospir col·lectiu va recórrer la sala. La incredulitat es va convertir en sorpresa, i la sorpresa en una ovació eixordadora quan Petrov, derrotat, es va aixecar i va estendre la mà cap a Frank.
—Increïble... simplement increïble —va murmurar Petrov, sacsejant el cap amb una barreja de respecte i desconcert—. Mai no havia vist una cosa així.
Frank, enrojolat per l'atenció, va acceptar l'encaixada de mans amb humilitat. Els aplaudiments van ressonar a la sala d'esbarjo, i van celebrar la victòria inesperada de l'enginyer. Ningú no podia creure el que acabaven de presenciar. Frank, un enginyer modest i reservat, havia derrotat el campió mundial d'escacs amb una superioritat aclaparadora. I això, simplement, no tenia cap explicació possible.
El Gran Mestre Petrov, confós i fascinat, intentant processar el magistral joc de Frank, va demanar a aquest i a l'almirall retirar-se a un lloc tranquil per parlar del que acabava de succeir. Tots tres van marxar de la sala d'esbarjo plena d'una tripulació que ho celebrava en gran, sabent que havien estat testimonis d'un esdeveniment veritablement extraordinari.
En la tranquil·litat de la cabina de l'almirall, sota una llum tènue que creava un ambient de calma i confidencialitat, els tres homes van seure al voltant d'una petita taula, els rostres il·luminats suaument per un llum de taula.
El contrast amb la garriga de la sala d'esbarjo es va fer evident. El silenci aquí no era incòmode, sinó expectant. Asimov i Petrov es van inclinar cap endavant, les seves mirades fixes a Frank, esperant escoltar la història que expliqués el seu joc brillant. Frank, prenent un respir profund, va començar a parlar.
—No oblidaré mai el moment en què vaig despertar i em vaig adonar que alguna cosa havia sortit terriblement malament —va començar Frank, la seva veu tremolant lleugerament amb el record.
Les seves paraules van capturar l'atenció d'Asimov i Petrov, que van quedar absorbits immediatament.
—Durant un viatge de dos anys a les mines de Neptú, la meva càpsula d'hibernació va fallar. Em trobava despert, tot sol, tancat en aquest taüt de metall i vidre. El meu cos estava paralitzat, connectat als sistemes vitals. Tot just podia moure lleugerament llavis i ulls, i parlar amb dificultat. No sabia que havia anat malament, però m'esperaven dos llargs anys.
Els ulls de Petrov i Asimov es van obrir amb sorpresa. Tots dos havien sentit rumors sobre aquesta història, però no van imaginar mai que estarien davant del protagonista.
—Com es pot sobreviure dos anys tancat, conscient, sense caure a la bogeria? —va preguntar el Capità, amb veu carregada de sorpresa i compassió.
Frank va esbossar un somriure trist abans de respondre:
—Al principi no va ser fàcil. De fet, va ser un infern. Despertar en aquesta càpsula va ser com néixer de nou, però en un malson interminable. Recordo el primer despertar a la càpsula d'hibernació, el pànic inicial en adonar-me que alguna cosa havia sortit malament. Les parets metàl·liques de la càpsula es tancaven sobre mi, i el temps semblava estirar-se i doblegar-se, cada segon sentint-se com una eternitat.
Mentre parlava, els records ho assaltaven en onades, cadascú més vívid que l'anterior. -—El so constant del sistema de suport vital, el parpelleig intermitent dels llums d'error, la manca absoluta de qualsevol altra presència humana… m'alterava completament els nervis. El pas del temps es desdibuixava en un interminable aïllament.
—Els primers dies, potser setmanes, van ser els pitjors. —Va continuar Frank. —Vaig intentar totes les maneres possibles de mantenir-me assenyat: parlar amb mi mateix, amb la IA de la nau, fins i tot vaig intentar escriure un diari a la meva ment, narrant cada detall del meu dia. Però res no semblava funcionar. La solitud era aclaparadora, i la por constant de saber que no seria rescatada em consumia. —
Frank es va prendre un moment per respirar profundament. Els seus ulls semblaven perduts en el record d'aquells interminables dies de desesperació. Li van tornar a la ment aquells moments en què la foscor mental semblava una espiral sense fi, i l'única constant era el batec del seu propi cor, que retrunyia a les orelles com un tambor de guerra.
—Va ser llavors quan vaig començar a parlar més amb la IA de la nau. - Va continuar l'enginyer. — Al principi, les nostres interaccions eren limitades, simples comprovacions per verificar sistemes i confirmar el perfecte funcionament de la nau, encara que no servís de res. Però aviat, la necessitat d'una companyia, encara que fos artificial, em va fer conversar amb la IA sobre qualsevol cosa que pogués imaginar.
—La IA es va convertir en el meu confident, el meu únic amic. Parlàvem de tot, des de l'estructura molecular dels minerals fins a les teories filosòfiques més abstractes. Però, tot i així, la desesperació seguia aguaitant.
—Un dia, mentre manteníem una conversa sobre estratègies de supervivència psicològica, la IA va suggerir una cosa inesperada: escacs. Al principi, em vaig mostrar reticent. Havia jugat escacs en la meva joventut, però mai no va ser més que un passatemps ocasional. Amb poques opcions, però, vaig decidir donar-li una oportunitat.
—I va ser així com em vaig refugiar als escacs. Al principi no podia fer més de tres o quatre moviments abans que tauler i peces quedessin esborrallats al meu cap. les partides eren caòtiques, els moviments es perdien en la confusió de la meva ment turmentada, però la IA m'ajudava a anar millorant amb tècniques de memorització.
—La ment humana té una capacitat increïble per adaptar-s'hi, i jo, desesperat per una distracció, vaig començar a millorar.
—A poc a poc vaig anar guanyant agudesa visual. La visió del tauler, la posició de les peces, va anar millorant lentament, fins que un dia vaig poder jugar una partida sencera, només amb la ment.
—Cada dia, cada hora, em submergia més als escacs. La IA m'oferia desafiaments constants, i jo els acceptava amb una determinació ferotge. Jugava una vegada i una altra, repassant cada partida en la meva ment, analitzant errors i buscant noves estratègies. Els escacs es van convertir en la meva salvavides, una manera de mantenir la meva ment esmolada i ocupada.
—Vam anar repassant les partides més memorables de la història, que vaig memoritzar, aprenent a detectar patrons i estratègies amb un mestratge només a l'abast dels grans jugadors. Amb el temps, vaig desenvolupar l'habilitat de jugar diverses partides simultàniament.
Els ulls de l'almirall Asimov brillaven amb respecte i admiració. Petrov, per la seva banda, estava atònit. La idea de jugar diverses partides senceres mentalment, sense un tauler físic, era una cosa que els grans jugadors d'escacs podien fer, però li semblava increïble el fet de fer-ho sota aquesta pressió psicològica.
—És així com vaig desenvolupar aquesta habilitat que em va fer veure escac mat en vuit jugades, Capità Petrov —va dir Frank, mirant tímidament el campió mundial—. La posició de les peces al tauler era pràcticament la mateixa que a la tercera partida del campionat del món del 1985 entre Karpov i Kasparov.
Petrov coneixia aquesta partida. Tot gran jugador d'escacs aprèn de les partides històriques, memoritza les jugades dels grans mestres, estudia les tàctiques i les estratègies. Però el nivell de memòria i anàlisi de Frank era gairebé sobrehumà.
—El que em resulta increïble —va dir el Capità, amb la veu plena de sorpresa— és com vas aconseguir mantenir la teva ment tan clara i enfocada a la teva situació, aconseguint arribar a ser un gran jugador d'escacs.
Frank va arronsar les espatlles. Una ombra de tristesa es podia veure als ulls.
—No crec que sigui un bon jugador d'escacs —va dir—. Només tinc una bona memòria. Durant aquests dos anys, no tenia cap altra opció. Els escacs eren la meva única fuita, la meva única manera de mantenir-me assenyat.
Asimov i Petrov es van mirar, perplexos. Intentaven imaginar el calvari pel qual va passar aquest noi, i com va ser capaç de no només sobreviure a la bogeria, sinó sortir reforçat amb una habilitat mai vista en un humà.
—Sobreviure dos anys així... és un miracle —va dir l'almirall Asimov, commogut.
Frank va somriure feblement.
—No va ser fàcil. Hi va haver moments en què vaig pensar que no ho aconseguiria. Però els escacs em va donar alguna cosa en què concentrar-me, una manera de mantenir la meva ment ocupada. Ara, cada vegada que miro un tauler, veig totes les partides que vaig jugar a la meva ment, totes les estratègies i tàctiques que vaig aprendre.
El Capità Petrov va assentir lentament, impressionat per la resiliència i la determinació de Frank.
—Ets molt més que un bon jugador d'escacs, Frank. Has convertit la teva ment en una màquina formidable. I per això, avui, ens has sorprès a tothom.
L'ambient a la cabina era solemne. Frank, encara enrojolat per l'atenció, es va sentir agraït per la comprensió i el respecte dels seus companys. Tot i que la seva habilitat extraordinària havia sorgit d'una experiència traumàtica, havia trobat una manera de transformar aquest patiment en força poderosa. I aquella nit, a l'estació Orió, havia demostrat que fins i tot en les circumstàncies més fosques, la ment humana és capaç de gestes increïbles.
Comentaris
-
Un bon relat[Ofensiu]Prou bé | 17-08-2024
Per a mi, sobresurt l'humanització de la ciència ficció (?).
Ben escrit i tot molt ben descrit.
Amb total cordialitat i -
Tàctica[Ofensiu]SrGarcia | 11-08-2024
M'ha agradat molt el relat. Com a jugador que vaig ser durant molts anys, aquests temes sempre m'agraden.
He trobat que l'argument s'assembla molt al de la novel·la "Novel·la d'escacs" d'en Stefan Zweig, si no la coneixes, te la recomano vivament. A la novel·la de Zweig, el que juga als escacs fins al punt de poder-se enfrontat al campió del món és un home que sobreviu a la tortura dels nazis gràcies a l'estudi d'un manual que s'aprèn de memòria. En aquell temps no hi havia IA, només llibres.
L'ambient és molt ben descrit. Una bona pensada això de parlar de planetes miners i naus de càrrega.
Veig alguna cosa estranya al text, com si un corrector automàtic n'hagués fet de les seves: "cada moviment dels peixos.", potser hauria de ser de les peces, els peixos no sembla que hi pintin res. També: "El contrast amb la garriga de la sala d'esbarjo es va fer evident", aquí la garriga em sembla inversemblant, però no se m'acudeix alternativa, potser rebombori o xivarri.
l´Autor
8 Relats
9 Comentaris
6079 Lectures
Valoració de l'autor: 9.25
Biografia:
Hola a tothom.El cert es que no havia escrit mai res, fins ara, i es que m'ho he passat tan bé al descobrir aquest web i llegir els vostres relats, que m'he dit: perquè no provar-ho? I aquí estic, esperant aprendre i passar-mo be amb tots vosaltres.