Cercador
Llista categories
Detall intervenció
COMENTARIS I VEREDICTE
Intervenció de: Atlantis | 09-07-2024 Primer de tot , perdoneu-me el retard en contestar i fer els comentaris. L’estiu em trastoca els horaris i les rutines.
Em general penso que tots els relats, son en general, més descriptius que narratius, tret el de la caseta blanca i els dos relats fora de concurs. Potser el títol portava a això.
Per els raons que us he dit abans, m’ha costat fer els comentaris, així que perdoneu-me també la pobresa dels mateixos.
Us dono les gràcies a tots, per la vostra participació.
• La caseta blanca d'aquella àvia
Mena Guiga | 25/06/2024 a les 20:13
[Respondre]
La mainada li feia burla i tot el poble, d'amagat o no, se n'enreia. Quina vella més estranya! Què hi feia, sola com una mussola, en aquella casa petita, ridícula, amb aquell pati menut que donava la benvinguda davant la porta de fusta vella i rebregada com la mateixa anciana? Per què no se l'havia vist mai a la perruqueria, com les altres iaies? Per què no es tenyia ni es crepava? Com era possible que li agradés anar amb aquell monyo canós tibat que semblava un mugró encarat al cel? No sovintejava el supermercat i poc el mercat. Mai seia en cap cafeteria. No usava ulleres, a la seva edat? Oh, i no anava mai a missa! Sempre vestida amb una bata fins sota genoll, de quadres, fosca, cada botó al trau. Ella i la seva caseta blanca que el sol feia lluir. No en sortia gairebé mai. Se la veia aqueferada al pati, on conreava hortalisses i flors en testos de mides diferents d'un avantpassat terrisser. O al balcó, de forja centenària. Dedicada als testos i a l'hortet. I al gat, que qui el podia distigir, premi: el pèl de l'animal era tan clar com les parets de l'habitatge. La volien fer passar per bruixa i que el felí fos un fantasma, ambdós éssers malignes de la caseta encantada? Impossible. La caseta desprenia una pols que ningú percebia, que s'esmunyia per les orelles i s'instal.lava als cervells per tal que aquella dona romangués intocable. Però no evitava la mofa i la burla.
Un dia una nena va acostar-se a la caseta a dibuixar-la, deures de l'escola. Va començar per la teulada i, és clar, no se'n va sortir.
La casa, de cop, va treure un fum particular per la xemeneia torçada. El fum va esborrar l'intent de copiar la caseta. La nena es va espantar una mica.
-La caseta blanca vol que li demanis permís- va sentir.
-L'he escollida perquè em fa mandra colorejar i el blanc no es pinta- va gosar respondre la nena, per fer entendre que el seu interès per l'edifici que va definir de 'nyicris' també era nyicris.
La veu era de l'àvia i del gat i de la casa: aquella dimensió. La dona va enfilar-se a la teulada i va posar-s'hi resaltant la seva gepa, com si fos una rara teuladeta sota el coll. El gat va miolar commogut. Va començar a nevar. La caseta blanca esdevenia neu. La nena, vestida de juny, llavors va tenir fred.
En acabar aquella metereolgia increïble, la caseta i els seus habitants no hi eren. O tal volta eren tan tan tan tan blancs, un blanc massa pur per ser copsat, ni llavors...ni mai més.
Un relat ple de fantasia i tan blanc que gairebé m’ha desaparegut. Té un aire de conte infantil amb els personatges de l’àvia, el gat i la nena.
.Malgrat he observat algunes faltes, possiblement per no haver repassat bé el text (algunes son ortogràfiques, altres simplement de clicar-les malament algunes de lèxic, com ara colorejar , quan és mes correcte dir acolorir)
Res que no es pugui arreglar amb un bon repàs i amb un bon corrector
M’ha agradat molt sobretot per aquest aire infantil i poètic
Respon a aquesta intervenció
Què no és, l'arquitectura.
Podria haver escrit un relat sobre "La casita blanca", el més conegut meublé barceloní entre 1912 i 2011, però ja n'havia fet un, de 3 minuts, a més d'un nanorelat. També podria haver parlat del Santuari de Bellmunt, casalot blanc més que caseta, visible al nord des de tota la Plana de Vic, però també n'havia dedicat relats i comentaris. Així que, deixant-me d'originalitats, us explicaré una història que vaig viure força vegades, fa anys, quan treballava d'arquitecte.
Quan venien al despatx, a encarregar-me un projecte de xalet, els calava de seguida: una petita parcel•la en qualsevol urbanització, a la quinta forca, amb carrers sense serveis mínims; la caseta molt ajustada, de superfície, però que no hi faltés la llar de foc; l'anirien fent de mica en mica, ells mateixos, amb la participació d'algun cunyat que assegurava ser paleta però que amb prou feina arribava a manobre, etc. Llavors t'adonaves que, un cop aquella pobra gent s'havia deixat entabanar, comprant un terreny allà on Cristo va perdre les espardenyes, sentia la necessitat de construir-s'hi la segona residència, per demostrar que havia estat una decisió encertada. Però, havent-se quedat sense quartos, no quedava més sortida que posar-s'hi a treballar, aprofitant caps de setmana i vacances. Ells suarien la cansalada però els quedava el consol de saber que els fills i nets en fruirien, cosa que gairebé mai succeïa.
El projecte no acostumaven a discutir-lo, i et quedaves amb el dubte de si entenien o no els plànols, si els agradava o bé se'ls en fotia perquè, a l'hora de la veritat, pensaven fer el que els convingués. I, efectivament, tot i haver concebut una caseta senzilla i fàcil de construir, sense filigranes innecessàries, ignoraven l'acotament dels plànols i tiraven pel dret, normalment amb uns metres quadrats de més. Les visites d'obra entre setmana, amb els propietaris/constructors absents, només servien per prendre nota d'avenços i esgarriades. Era inútil cursar instruccions mitjançant el llibre d'ordres i assistències, guardat en algun amagatall convingut; tard o d'hora calia anar-hi algun dissabte per tenir un cara a cara.
Quant al color, intentar convèncer-los de pintar l'arrebossat amb un color terrós, per afavorir la integració ambiental, era una batalla perduda: ells volien precisament destacar amb un blanc rabiós, que d'altra banda era el que havien vist sempre. I em deia que mai més ho tornaria a fer, allò d'acceptar l'encàrrec d'una obra en règim d'autoconstrucció. Mai més...
Sembla l’explicació d’una experiència d’algú que es vol construir una casa amb poc recursos i demana l’ajuda d’un arquitecta. No sé si és biogràfica o inventada. Està ben redactat però és un relat més aviat periodístic.
Conec més d’una persona que ha construït amb poc recursos la seva casa. M’hi ha fet pensar. El color blanc aquí sembla un capritx.
Em sobre la introducció, massa personal i fora del relat.
RE: Repte clàssic DCCLXXXI. Aquella caseta blanca
Versaleta | 29/06/2024 a les 10:18
[Respondre]
El teu lloc
Els colors particulars de la natura, les olors, reconèixer aquell revolt perillós abans d'arribar-hi, esperar aquella recta que et deixa veure el paisatge sencer... i la caseta blanca.
Sovint, quan hi tornes, no pots avançar més perquè els records t'ho impedeixen, els canvis t’immobilitzen, un element nou en el lloc del que hi havia hagut abans, edificis nous, runes que podries reunir peça per peça i reconstruir tal com era abans allò que ara han enderrocat. Els qui es queden no entenen que a tu també et fan mal els canvis no desitjats...
Ara et fan sentir com un visitant en un lloc desconegut però en canvi voldries sortir corrents, enfilar el carrer amunt, entrar a casa teva, pujar les escales, tancar-te a la teva habitació i ficar-te dins el llit. Refugiar-te de l'oblit, de tu mateix. Però la casa ja no hi és, perquè si no és teva és com si no hi fos. Hi passes pel davant i n’evites la mirada, no vols trobar-hi res que no reconeguis teu: unes cortines, un molinet de vent, un color diferent de com la vas deixar... Ja no és aquella teva caseta blanca.
I la gent... Les arrugues en els rostres dels altres et fan veure que el temps ha passat per a tothom, que tu també has envellit, que les cares de les persones que coneixies només de vista segueixen sent cares de persones que només coneixes de vista. Però la distància i el temps que ha passat fan que et mirin d'una altra manera: abans podien mostrar-te total indiferència i ara has despertat certa curiositat, t'han dirigit la paraula per dir-te un simple “hola” o un “adéu”... però mirant-te a la cara i marcant un lleu somriure. Perquè et reconeixen. I tu, quan acabes de passar, també somrius.
I quan tornes als teus llocs particulars, als teus llocs secrets, esperes trobar-hi aquell amagatall, aquell senyal que havies deixat, aquella marca...
La melanconia només l'entenen els qui han marxat. Perquè marxes a la força i en canvi tornes per la teva pròpia voluntat. I encara que ja no hi visquis, tu sents que el lloc on tornes és el teu lloc.
I si amb els anys ja no sentissis aquell neguit quan hi penses, no hi tornis. Mai més.
El retrobament d’un lloc on has viscut i et venen tots els records, però s’han esborrat les teves vivències que busques amb afany. Anar-la a visitar de tant en tant et fa reviure una vida d’abans, potser la infantesa? El pas de temps.
• RE: Repte clàssic DCCLXXXI. Aquella caseta blanca
Iona | 29/06/2024 a les 16:51
[Respondre]
HIvern
El vent mou les fulles del lledoner del jardí. Ara són plenes de vida, però en uns mesos ja no en quedarà. Només restarà el color de la decrepitud. I el vent seguirà. Ara per arremolinar-les en un racó fosc i humit. I caragols i escarabats s'hi trobaran a gust. Ells no en saben res del que passa uns metres enllà, dins de la casa. O potser si, i fan veure que allò no va amb ells.
Totes les del carrer són més o menys blanques. La nostra, segurament podria ser de qualsevol altre color i això no canviaria res. O sí. Les coses passen i llavors tot canvia. I en canviar, fa que en passin d'altres i així segueix per sempre més. No hi ha manera de parar-ho. Però jo pensava que sí que podríem. Que tot aniria a millor. Però no, no fou així.
A la tardor queien els lledons. Són petits i tenen poca polpa, però dolços. M'agradaven. A ella també li agradaven. Abans els recollíem i ens els menjàvem.
Però els colors s'han anat perdent, com la seva vida. I ella, en un intent de fer-los aflorar per últim cop, s'ha esquinçat i ha deixat que tot brollés, fins que finalment tot s'ha apagat. D'ençà d'aquell dia que mai més ningú ha collit els lledons caiguts a terra.
Iona
També son els records d’una casa i sobretot d’un lledoner el que et fa venir ganes d’entrar-hi però que no reconeixes . també és un relat melancòlic. L’evolució de la casa la ha convertit en una altra. Ja no és la teva, malgrat sigui en el mateix lloc.
M’ha agradat molt la manera com està escrit.
Respon a aquesta intervenció
Fora de concurs
se'n reia.
• La caseta blanca de l'anunci (fora de concurs)
touchyourbottom | 25/06/2024 a les 20:43
[Respondre]
A partir del caminoi, hi van anar agafats del bracet, mirant-se els ulls, encara que poguessin ensopegar i caure a terra tan poc llargs com eren -metre cinquanta- tant ella com ell.
La caseta blanca llogada era dalt un turó que calbejava de pins i que tenia un tros socarrat a causa d'un incendi de burilla malintencionada.
Van comentar que semblava una ermita, que tenia uns aires grecs.
S'hi entrava per la finestra. No tenia porta, massa protagonista de robatoris, els havia escrit la propietària.
Però no volien entrar de cop. Les parets blanques de la caseta, volien tocar-les. Unes eren fresques, d'altres tèbies. Seure contra aquelles parets i sentir una cosa especial. Van fer, doncs, com aconsellava la propaganda a l'anunci. Després passaria alguna cosa que faria que l'experiència a la caseta blanca esdevingués inoblidable, també deia l'anunci.
La finestra es va obrir. La minyona va treure el cap per convidar-los a passar. Va treure una escaleta de tres graons per facilitar l'accés. La caseta, per dins, no tenia mobles. Només una llar de foc i uns coixins amb la figura de la caseta cosida acuradament.
Aquella dona els va fer seure. Llavors ve encetar a contar-los històries, recitar poemes i cantar cançons. La parella s'encisava. Va durar tota l'estada, aquella meravella. Ni van menjar ni dormir.
En tornar a casa van recomanar aquella caseta blanca a unes amistats amants de les arts. Els van mostrar l'adreça a la pàgina web. Que no van trobar. "A vegades passen, aquestes coses." Durant un cert temps van continuar insistint. I res. Aquella caseta blanca no figurava enlloc. No n'havien pres cap foto. El lloc on estava situada tenia un nom difícil de recordar. Tot plegat, van entendre, clares senyals que no s'hi havia de tornar ni parlar-ne. Mai més.
Una casa màgica que al final desapareix i no se sap si és un somni o una utopia. M’agrada molt la descripció de la casa i de l’ambient confortable i una mica màgic.
tyb
• La caseta blanca de la bandarra (fora de concurs)
Tanganika | 25/06/2024 a les 21:05
[Respondre]
-El vent d'ara m'ajudarà a reposar- la bandarra digué, en acomiadar-se del darrer client, el que feia trenta-tres (com l'edat de Crist) aquell dia. Coneixia aquell aire prometedor de ben merescut descans.
L'home es perdé en la distància. Ella, dins la caseta blanca, s'adormí al llit de matalàs d'aigua amb gas, de llençols de pètals de rosa (el que en quedava, sort que en tenia ampli stock de recanvis) i de coixins flonjos com panxes d'alguns medievals monjos addictes al vi d'alta gradació que combat l'hivern gèlid.
A fora es posà a ploure a bots i barrals. Dins la caseta blanca, envoltada d'escalforeta, la bandarra dormia profundament, amb un somriure lluminós (gens de pintallavis fúcsia) natural. Somiava que feina no li'n faltaria. 'Feina és feina, feina sexual és feina', es llegia en unes quantes camisetes al seu armari de fòrmica (a ella li feia gràcia dir 'de fornica') i així els corcs no el parasitarien. Somiava el que volia, el que li convenia.
En aixecar-se recorregué cada cambra de la caseta blanca. Els cridà pels seus noms, hi parlà, els acaronà. Cadascuna d'aquelles habitacions estava adaptada a les necessitats d'animals recollits de l'abandó i l'explotació, que ella cuidava i mantenia. Estances amb obertures a l'exterior per gaudir del jardí assilvestrat que encerclava la caseta blanca de la bandarra. La seva caseta blanca, on aquells éssers no patirien. Mai més.
TGNK
Per l’ambientació que dones al començament i per la frase de les camisetes “Feina és feina, feina sexual és feina”, tot fa pensar que es tracta d’un prostíbul, càlid i amorós. Amorós per la descripció que fas de la casa i del jardí. En realitat es tracta d’un refugi d’animals o ambdues coses?. Em sembla que no queda prou clar. Tampoc entenc perquè anomenes a la protagonista com a bandarra...quan la definició del diccionari és que es tracta d’una dona potinera. Potser perquè en última accepció vol dir prostituta. M’agrada la idea del relat però trobo poc lligat el pas de la primera idea amb el final.
En resum un relat amb una bona idea però
que hauria de treballar-se una mica més.
Per les raon que he fet en el comentari dono com a guanyadora el relat “La caseta blanca d'aquella àvia”. Així que ara Mena ets l’encarregada de convocar el proper Repte clàssic.
Una vegada més, gràcies a tots.
Respostes
-
RE: COMENTARIS I VEREDICTE
Joan Colom | 09/07/2024 a les 09:47Enhorabona, Mena Guiga. Des que també escrius al Fòrum, que no tens aturador.
Gràcies pel comentari, Atlantis. En algunes coses hi estic d'acord. A d'altres, no tant:
La introducció, que no tenia altre objecte que deixar clar que el relat era autobiogràfic, és massa llarga. Amb l'última frase n'hi havia prou.
La gent de què tracta el relat no contractava un arquitecte per gust o demanant ajut. Ho feia perquè no tenia més remei: per donar la Llicència d'obres, l'Ajuntament els exigia un projecte signat per un arquitecte.
Efectivament, és un relat més aviat periodístic. Del "però" dedueixo que aquesta constatació és negativa, i no hi estic d'acord. Quan en un repte únicament tinguin cabuda textos de caire poètic, això caldria explicitar-ho al costat d'altres condicions com l'extensió i les paraules obligades i prohibides. Al relat que envii al RepteClassic DCCLXXXII que convoqui Mena Guiga, procuraré donar-li aquest tractament.
-
Moltíssimes gràcies
Mena Guiga | 09/07/2024 a les 16:18Escrivim per gust i per comunicar.
I comunicar és 'arribar'. Si l'escrit dóna quelcom a qui el llegeix, l'exercici, penso, ha estat reeixit.
Mercès de part de la touchyourbottom i de la Tanganika pels seus relats fora de concurs. M'han 'chuchoté', ai, que ho he dit en francès, m'han xiuxiuejat que es morien de ganes de participar, però preferien que la 'germaneta gran' fos la que s'hi presentés formalment, :-)
Quan passem els relats a les nostres respectives pàgines farem els arranjaments que siguin pertinents per tal de millorar-los.
Contenta d'haver estat acompanyada dels altres repteclassireptaires que han format part d'aquesta edició. I que espero trobar a la que d'aquí res convocaré. :-)
Mena
Respon a aquesta intervenció
Nous recomanats editora
Últims comentats
- A LA DERIVA (13 comentaris)
- El bes (9 comentaris)
- La sal atrapada en la memòria (13 comentaris)
- Campi qui pugui (2 comentaris)
- MIGDIADA (2 comentaris)
- INTERVENCIÓ ANAMÒRFICA (1 comentaris)
- SI N’HI HA DE GENT RARA!... (1 comentaris)
- Reivindicació (3 comentaris)
- Ara que tinc mig segle i tres lustres (3 comentaris)
- Persona interposada (2 comentaris)
Nous més llegits
- MIGDIADA (900 lectures)
- POEMA HUMITÓS (409 lectures)
- VERGONYA DE POLÍTICS (346 lectures)
- La sal atrapada en la memòria (330 lectures)
- Mentre couen les mongetes, escric (284 lectures)
- DARRERS DIES (236 lectures)
- En directe des de la plaça de Sant Sebastià (200 lectures)
- A LA DERIVA (176 lectures)
- A la platja! (174 lectures)
- I és aleshores... quan tot passa (146 lectures)
Nous més comentats
- La sal atrapada en la memòria (13 comentaris)
- A LA DERIVA (13 comentaris)
- Mentre couen les mongetes, escric (10 comentaris)
- El bes (9 comentaris)
- A la platja! (7 comentaris)
- L’estel petit i llunyà (7 comentaris)
- d'avui i d'ahir (7 comentaris)
- I és aleshores... quan tot passa (6 comentaris)
- Amb ganes de CONVERSAR (6 comentaris)
- Terra estimada (5 comentaris)
Nous més votats
- A LA DERIVA (Agrada a 3 relataires)
- POEMA HUMITÓS (Agrada a 3 relataires)
- Amb ganes de CONVERSAR (Agrada a 2 relataires)
- I és aleshores... quan tot passa (Agrada a 2 relataires)
- El bes (Agrada a 2 relataires)
- Mentre couen les mongetes, escric (Agrada a 2 relataires)
- DARRERS DIES (Agrada a 2 relataires)
- Ara que tinc mig segle i tres lustres (Agrada a 1 relataires)
- Vint nanoocurrències sobre GARGOTS. (Agrada a 1 relataires)
- Reivindicació (Agrada a 1 relataires)