Cercador
Llista categories
Detall intervenció
Repte Clàssic DCCLXXXII. El més enllà
Intervenció de: Mena Guiga | 09-07-2024S'acosta l'aniversari del Repte Clàssic. Acabo de llegir que serà el 24 d'agost. Quin goig, vint anys! Jo vaig conèixer Relats el 2012 i des d'aleshores, i amb algun tall, el darrer més llarguet, no he deixat d'escriure-hi relats i participar als reptes del fòrum, sobretot el minirepte (era una mena de Clàssic escurçat), el Clàssic i el nano. Els altres, no tant. Trobo magnífic que un espai virtual com aquest es mantingui, per tant com aporta, per tot el que aporta. Gràcies.
I com que el que està bé bé està que perduri, m'ha vingut al cap l'expressió 'el més enllà'. Tant de bo els mots dels nostres escrits travessessin dimensions i arribessin qui sap on. Mai no se sap. Penso en la desapareguda companya brins i els comentaris que feia quan era 'jutgessa', un regal per a aprendre, apart de la seva sensibilitat. Es troba a faltar.
El més enllà. Escriviu, si us abelleix, relats centrats en aquesta expressió o tema, tant si són 'espirituals' com còmics com irònics com intrigants com picants...El cas és, això sí, que es conti alguna cosa. I que faci moure alguna cosa (volent dir l'ànima, i qui malpensi, llibertat total). ;-)
Extensió: de 200 a 400 mots
Mots prohibits: orxata, conxorxa, xauxa
Mots obligats: pompós, grumoll, guspira.
Termini: l'endemà de Santa Carme a l'hora de fer la migdiada (se'n faci o no).
Vinga, animeu-vos, com més serem més ...feina tindré en comentar...ai, vull dir, més gaudirem!
Ens hi trobem!
Mena
Respostes
-
RE: Repte Clàssic DCCLXXXII. El més enllà
rnbonet | 09/07/2024 a les 18:04JAUMET ... i el més enllà
Jaumet era la primera vegada que anava a un soterrament. Li digueren mare i pare que era indispensable la presència de tota la família en aquell acte. I que calia escoltar la missa reglamentària abans de donar les condolències a la mare de la senyoreta, morta de tisi als cinquanta anys.
-I ens cal, estimats feligresos, ser bons i honestos en esta vida, per després gaudir en l’altra. Com ho ha fet sempre la nostra benvolguda senyoreta Amàlia, de cos present, caritativa, exemplar... -anava dient, pompós, el rector des de la trona.
Jaumet, en aquell moment, se li acudí, com una guspira, el niu de caderneres vist aquell matí a la branca dreta de la figuera del ‘ti’ Toni. Potser no seria un acte bo i caritatiu furtar-li els ocells, ja plomats, a la mareta. Ho consideraria.
-... I si seguiu l’exemple de la bondadosa senyoreta Amàlia -seguia dient el rector- arribareu a millor vida, allà dalt, on trobareu les delícies...
Jaumet, ara mateix, ho tenia clar. Coneixia de prop la senyoreta Amàlia: estirada, avara, no deixant als jornalers ni els grumolls del menjars de festes, tirana...
I va decidir que, si calia menjar coquetes amb mel, millor ací que en el més enllà.
-
RE: Repte Clàssic DCCLXXXII. El més enllà
aleshores | 10/07/2024 a les 10:43Què romandrà?
Pietat, la que sento, pels que restaran aquí, innocents. Em fa riure, la gran és a la vora i la petita encara pot estirar-se a la falda, metre mirem vídeos d’animals que dan coses humanes, al contrari dels humans que fem coses inhumanes. Un gos s’apropa a la vella i li porta el cistell. Fa fora al jove del seient i oi du a la mestressa, vella com hem dit. S’hi asseu. Els ho agrada. Aquell corb que passa en col rasant i s’endú l’entrada de berenar del pompós distret senyor. Riuen i riem. Això és el temps i és L’avui. Els, he dit que res de Netflix que no en tinc i que això ja ho veuran amb els pares. La gran em pregunta si no sé què fan en aquests moments els seus pares i jo li dic que no ho pregunto pas això, jo. Ja m’ho diran si volen. I ella m’ho explica fil per randa.
Segueixo apuntalant l'avuí perquè el demà pot ser molt i molt dur. Vull dir més que el nostre, perquè veiem llums o una guspira o el que fos (uns trens de cara) al final del túnel.
Repassen el telèfon vell que ja not e línia com si fos el tresor millor. El carreguen d’amagat i el guarden al calaix per al pròxim dia. Posen filtres a les fotos que fan.
Ho tinc fer tot. Però encara vull explicar-les-hi què és el llorer, perquè té aquesta pàtina greixosa i grumolls per sota de la fulla i com treure'ls-hi . Ho tinc tot fet, però vull assajar la Tarantel·la de Gioachino Rossini que sona bé però no mola tant com el boogie, boogie, simple i efectiu.
Ja ho tinc tot fet, ja soc més enllà. No, encara no he pujat al tren, sócc a l’estació sol, la meva companya ha agafat un tren anterior. I jo com sempre no sé que fer, si sortir a prendre l’aire o estar-me allà mirant com passat els minuts i si porta retard el següent tren. Potser riuran si ho poden llegir, molt temps més tard, en recordar-ho aquestes nenes. Com diu el poeta: “per quė miro el canvi de roda amb impaciència”.
-
RE: Repte Clàssic DCCLXXXII. El més enllà
aleshores | 10/07/2024 a les 10:49Què romandrà?
Pietat, la que sento, pels que restaran aquí, innocents. Em fan riure, la gran és a la vora i la petita encara pot estirar-se a la meva falda, mentre mirem vídeos d’animals que fan coses humanes, al contrari dels humans que fem coses inhumanes. Un gos s’apropa a la vella i li porta el cistell. Fa fora al jove del seient i li du a la mestressa, vella, com hem dit. S’hi asseu. Els hi agrada. Les fa riure aquell corb que passa en vol rasant i s’endú l’entrepa de berenar del pompós distret senyor. Riuen i riem. Això és el temps i és l’avuí. Els he dit que res de Netflix que no en tinc i que això ja ho veuran amb els pares. La gran em pregunta si sé què fan en aquests moments els seus pares i jo li dic que no ho pregunto pas això, jo. Ja m’ho diran si volen. I ella m’ho explica fil per randa.
Segueixo apuntalant l'avuí perquè el demà pot ser molt i molt dur. Vull dir més que el nostre, perquè vèiem llums o una guspira o el que fos (uns trens de cara) al final del túnel.
Repassen el telèfon vell que ja no té línia com si fos el tresor millor. El carreguen d’amagat i el guarden al calaix per al pròxim dia. Posen filtres a les fotos que fan.
Ho tinc fet tot. Però encara vull explicar-les-hi què és el llorer, perquè té aquesta pàtina greixosa i grumolls per sota de la fulla i com treure'ls-hi . Ho tinc tot fet, però vull assajar la Tarantel·la de Gioachino Rossini que sona bé però no mola tant com el boogie, boogie, simple i efectiu.
Ja ho tinc tot fet, ja soc més enllà. No, encara no he pujat al tren, sóc a l’estació sol, la meva companya ha agafat un tren anterior. I jo com sempre no sé que fer, si sortir a prendre l’aire o estar-me allà mirant com passen els minuts i si porta retard el següent tren. Potser riuran, si ho poden llegir, molt temps més tard, en recordar-ho, aquestes nenes. O sentiran nostàlgia.
Com diu el poeta: “per quė miro el canvi de roda amb impaciència”.
-
RE: Repte Clàssic DCCLXXXII. El més enllà
Joan Colom | 12/07/2024 a les 16:27
"El més enllà" (Masaki Kobayashi, 1964). (fora de concurs)
"Kwaidan", títol del film en japonès, consta de quatre històries de fantasmes, de l'orientalista i escriptor grecobritànic Lafcadio Hearn (1850-1904). En "El nen que dibuixava guerrers amb armadura", el meu cinqué relat a RC (17/08/2017), el comento de passada perquè l'atenció se centra en "Harakiri" (títol en japonès, "Seppuku"), rodat per Kobayashi dos anys abans en blanc i negre. D'aquest, destacava el fort contrast entre el ritme cerimoniós, gairebé pompós, de les primeres dues hores, i els set minuts següents, d'acció trepidant a ritme frenètic i sincopat. Tornant a "El més enllà", l'episodi més representatiu per a mi és el tercer, "Hoichi el desorellat", no sols per ser el més llarg dels quatre sinó perquè fa referència a un fet històric: la batalla naval de Dan-no-ura (1185) entre els clans Gengi i Heiké, última i decisiva en les guerres Genpei.
L'acció de la pel·lícula se situa al segle XIX, en un santuari budista proper al lloc on set segles abans s'havia esdevingut la batalla, on un noi cec, Oichi, excel·leix cantant romanços èpics i tocant el biwa. Una nit, un misteriós personatge se l'endú perquè canti en el palau dels seus senyors. El que Oichi no sap és que el lloc és un cementiri on els esperits dels membres del clan Heiké perdedor, morts a Dan-no-ura, troben consol sentint Oichi interpretar fragments de l'Epopeia de Heiké. Aixó dura diverses nits, fins que se n'assabenta el sacerdot responsable del santuari i, temorós que els espectres acabin destruint Hoichi, ordena que li pintin tot el cos amb una sutra, per tal que els fantasmes no puguin veure'l. Una distracció fa que els pavellons auriculars de Hoichi es quedin sense cobrir i, quan arriba l'emissari per endur-se'l, no el troba però acaba veient dues orelles, s'imagina la jugada i les hi arrenca. Amb això, la fama d'Oichi encara augmenta i acaba sent un home ric.
Hi ha dues escenes antològiques: la introducció històrica, amb il·lustracions d'època i dramatització, que es van alternant sobre una paleta de colors que s'enfosqueix progressivament i acaba presentant un cel groc amb grumolls rojos, una mar lletosa, les barquetes que s'aborden, la lluita cos a cos, tot mentre sona la veu de Hoichi i el biwa, i l'escenografia del recital davant dels fantasmes, amb una espessa boira ran de terra, estendards rojos del clan Heiké volant, esquinçats, i flames voladores a mig camí entre guspires i focs follets.
Retrobar-se.
Malgrat una joventut força irresponsable, en què l'afició al mam i el tabaquisme l'havien dominat molts anys, arribà al llindar dels vuitanta, deixant pel camí familiars, amistats i amors amb hàbits més saludables. Els sobrevisqué. A tots. Galdosa victòria: viu, però completament sol.
En el seu present no hi quedava ni una guspira d'afecte. Hauria bescanviat la meitat dels anys que li quedessin, pocs o molts, per creure en un més enllà on retrobar-se amb els éssers volguts i sentir-se estimat. Sobretot això: sentir-se estimat. Dissortadament, la tossuda raó s'hi interposava. Diuen que la fe és un do que Déu sols concedeix als escollits i ell no hi figurava, entre els escollits. Era massa lúcid com per deixar-se entabanar: sabia que mai més no els tornaria a veure i que aquesta amarga certesa li aniria encongint el cor fins que ell mateix també s'absentés.
No volia perdre l'autoestima autocompadint-se. I, per evitar introspeccions estèrils, no se li ocorregué res millor que farcir l'agenda amb tota mena d'activitats lúdiques: participar en clubs i tertúlies, i acabar d'ocupar el lleure escrivint articles d'opinió i narracions curtes. Com a la caminadeta diària, s'entregava amb disciplina a aquestes activitats, vinguessin o no de gust. Així, al cap de la jornada aflorava la fatiga i els ansiolítics aportaven la resta per obrar el miracle de la son.
Sempre li havia passat el mateix: devia somiar, com tothom, però, tret que es despertés sobtadament, en llevar-se ja no recordava res. En els darrers temps, però, les pautes del son havien canviat per alguna estranya raó, i cada cop era més freqüent despertar-se amb el record vívid del que somiava. La sorpresa fou que gairebé sempre el somni era plaent, i no trigà a descobrir per què: individualment o col·lectiva, simultàniament o successiva, els éssers estimats, ressuscitats, hi campaven emanant una quotidianitat entranyable. Una nit o una altra, tots acabaven desfilant: els quatre avis, els pares, la Irene i la Natàlia; fins i tot Pompós, el cocker que havia sigut, per a ell, com un germanet petit. Com que aquest caliu era el que havia estat cercant, decidí reduir les vigílies i prolongar les dormides, augmentant gradualment la dosi de benzodiazepines. Què li podia passar: morir-se? I què?
El trobaren al llit, arraulit en posició fetal. A la boca entreoberta s'endevinava un últim somriure. En el got de la tauleta de nit, un solatge blanquinós sense grumolls.
-
RE: Repte Clàssic DCCLXXXII. El més enllà
Prou bé | 13/07/2024 a les 18:40El garrofer
Assegut al sillonet de vímet a l’ombra de la parra del pati del darrere de ca seva rumiava en l'última xerrada que havien tingut aquest matí en el banc del “si no fos” ell i el seu amic, de sempre, en Miquelet.
Ves que ja són grans, vells és que són, i encara s’anomenen com sempre Pepet i Miquelet.
Tal com els cridaven les padrines a l’hora d’entrar a sopar. Sempre encertaven el moment més important del joc de bales. I mira que no se les podia fer esperar, que potser voldria dir al llit amb la panxa buida!
Viuen costat per costat, al carrer del mig del poble.
Carrer del mig? Si és l’únic carrer que hi ha! Perquè al reguerot del darrere de les cases no se li pot dir pas carrer i al descampat de l’altra banda de la plaça, tampoc!
Ai! La plaça! Un racó que s’eixample entre cantonades. És clar que com que hi donen l’església i el balcó de l’ajuntament tothom entén que cal dir la plaça.
Tothom! Aviat és dit! Sí que som tothom els quaranta vilatans que quedem aquí. Entre els que marxaren i els que s’han mort, aquests quaranta som tothom.
Els que marxaren, no pas els morts, tornen. Tornen a l’estiu amb canalla.
La canalla d’ara no juga a bales al carrer. S’estintolen a la paret de les cases asseguts a terra, tots amb aparells a les mans mirant el que en diuen pantalles i ni tan sols es parlen. Això sí, a vegades riuen i es tusten enriolats.
Parlar! Això sí que ho fan ell i el seu amic Miquelet repenjats als seus gaiatos. Ho fan cada matí des de fa un munt d’anys, des que van deixar d’anar al tros. Jubilar-se creu que es diu ara!
No s’han jubilat mai de discutir. Parlen de qualsevol cosa d’ací i d’allà.
I del més enllà li ha etzibat avui en Miquelet! Es veu que el sent a tocar.
Ben pompós li ha preguntat què creu que s’hi trobaran.
S’ha escurat un grumoll de pa que li ha quedat a la gola de les sopes de l’esmorzar i…
Guaita, Miquelet! Ni una guspira d’il·lusió a pensar’hi en tinc!
Saps quin és el meu “més enllà”? Tot el que hi ha més lluny del garrofer on acaba el poble!
Què vols? D’aquí no n'hem sortit mai!
-
Fusta
kefas | 16/07/2024 a les 23:49
Vaja, ja tornen! Des de la seva alçada els veia arribar de lluny, quan començaven a creuar el prat. Feia anys que durava aquella pomposa comèdia i mai va arribar a copsar-ne el sentit. Si no fos pel fum i pels crits que espantaven els ocells, no li sabria greu que trobessin la seva tranquil·litat. Però aquell dia semblava diferent. N'hi havia molts més del que era habitual. I no semblaven els mateixos, eren més alts i voluminosos i alguns anaven nus.
En arribar, tragueren d'una arca uns pals de fusta amb un ferro lluent a la punta. Coneixia prou bé aquells estris, eren els més temuts i els seus ancestres en xiuxiuejaven les maldats des del principi del temps. Es va inquietar. Va mirar els seus companys que movien les branques, desesperats. Els éssers minúsculs, ajudats per uns llargs braços de fusta, varen començar a enfilar-se per les seves branques més baixes i anaren pujant fins a ocupar-les totes. Cada un d'ells portava un objecte abominable.
Quan varen començar a cridar, tots a una, va saber que la fi era imminent. Era el més antic del lloc i, per la seva longevitat tots els seus companys el tenien per un habitant del més enllà. Va sentir com el terror li agrumollava la saba i tot ell es paralitzava. Els crits varen cessar. Era un mal presagi. I el seu temor es confirmà quan va sentir mil destrals que li obrien la carn. L'intens dolor li va fer girar les fulles cap al cel. No s'havia adonat que negres núvols cobrien la zona i alguns llamps queien al serrat del davant.
Fins llavors la seva experiència li havia permès salvar-se dels llamps, tibant avall les fulles i encongint-se, però quan va veure néixer una guspira entre els núvols que tenia a sobre, va pensar que allò podia ser la seva salvació. Va enlairar les branques tant com va poder mentre suplicava al núvol que li enviés el foc salvador. I el miracle es va produir, un llamp va recórrer el tronc cremant tots els homínids que hi havia enfilats. Els que varen quedar vius fugiren aterrats i mai més s'hi acostaren.
Ell encara és viu i ensenya orgullós la cicatriu que li va causar l'ambició dels homes per posseir l'eternitat.
Respon a aquesta intervenció
Nous recomanats editora
Últims comentats
- Llavor (2 comentaris)
- Reivindicació (4 comentaris)
- MIGDIADA (3 comentaris)
- A LA DERIVA (13 comentaris)
- El bes (9 comentaris)
- La sal atrapada en la memòria (13 comentaris)
- Campi qui pugui (2 comentaris)
- INTERVENCIÓ ANAMÒRFICA (1 comentaris)
- SI N’HI HA DE GENT RARA!... (1 comentaris)
- Ara que tinc mig segle i tres lustres (3 comentaris)
Nous més llegits
- MIGDIADA (907 lectures)
- POEMA HUMITÓS (412 lectures)
- VERGONYA DE POLÍTICS (348 lectures)
- Llavor (343 lectures)
- La sal atrapada en la memòria (335 lectures)
- Mentre couen les mongetes, escric (284 lectures)
- DARRERS DIES (236 lectures)
- En directe des de la plaça de Sant Sebastià (200 lectures)
- A LA DERIVA (185 lectures)
- A la platja! (174 lectures)
Nous més comentats
- A LA DERIVA (13 comentaris)
- La sal atrapada en la memòria (13 comentaris)
- Mentre couen les mongetes, escric (10 comentaris)
- El bes (9 comentaris)
- d'avui i d'ahir (7 comentaris)
- A la platja! (7 comentaris)
- L’estel petit i llunyà (7 comentaris)
- I és aleshores... quan tot passa (6 comentaris)
- Amb ganes de CONVERSAR (6 comentaris)
- En directe des de la plaça de Sant Sebastià (5 comentaris)
Nous més votats
- A LA DERIVA (Agrada a 3 relataires)
- POEMA HUMITÓS (Agrada a 3 relataires)
- Amb ganes de CONVERSAR (Agrada a 2 relataires)
- I és aleshores... quan tot passa (Agrada a 2 relataires)
- El bes (Agrada a 2 relataires)
- Mentre couen les mongetes, escric (Agrada a 2 relataires)
- DARRERS DIES (Agrada a 2 relataires)
- Ara que tinc mig segle i tres lustres (Agrada a 1 relataires)
- Vint nanoocurrències sobre GARGOTS. (Agrada a 1 relataires)
- Reivindicació (Agrada a 1 relataires)