Cercador
l'últim vermut
Un relat de: neretEns esperava entaulat sota les acàcies del carrer Can Bruixa, quin nom més bonic per un carrer!, vaig pensar el primer cop que el vaig sentir, amb un quinto sobre la taula, fumant una cigarreta i contemplant els nens que jugaven sota les palmeres del Parc de les Infantes. Quan el vaig veure no vaig poder resistir la maregassa de l'enyorança que se'm va emportar, des de les platja assolellada d'aquell diumenge al matí, fins als abismes més profunds dels meus, dels nostres, anys de la universitat.
En aquelles taules, sota aquelles mateixes acàcies, havíem sopat un bon grapat de camins, nits de primavera en que, amb el vi i la ratafia, els plans per l'estiu esdevenien cada cop més lluminosos i més agosarats. Allí es va forjar el nostre interrail, allí s'organitzaven les expedicions a la Patum i a Prades, perquè sempre era indispensable un sopar al Siurana per a planificar qualsevol cosa. També hi van haver nits de setembre sota aquelles acàcies, nits de retrobament, on aquell vi que s'enganxa a la gola anava donant color a les batalletes de l'estiu.
I moltes nit a dins, amb sort a les taules de l'entrada, al recer de les bótes, que desprenen aquell olor de vi i fusta, de bodega de tota la vida, al costat de les fotos, de Siurana, de la plantilla del Mollerussa de l'època del Naranjito. Una foto que m'han explicat mil cops que hi fa allí, però que sempre que torno em fa ballar el cap.
Ara feia molt temps que no hi anava, però és clar, amb el Pep no podíem quedar enlloc més. A la Paula no li feia gaire gràcia, havia vingut un parell de cops a sopar amb nosaltres al Siurana, i mai li havia agradat, ni entenia que l'hi trobàvem nosaltres. Com a mínim estarem a fora, em va dir a cau d'orella. Crec que, només acostar-se a la porta ella no sentia l'olor de les bótes de vi, sino el dels fregits que impregnaven la sala de darrera, la del costat de la cuina. Realment no eren els millors fregits del món, tampoc no devien ser els més oliosos, però pel nas de la Paula És curiós que la memòria, fins i tot l'olfactiva, pugui ser tan selectiva.
Abraçades, petons i somriures, fins i tot la Paula estava contenta de tornar a veure el Pep. Quan feia, un any ja, que estava a Sudamèrica? Ja no duia el cabell llarg, el temps no perdona, però encara se li veia en els braçalets, en el jersei de llana, en la mirada, un aire juvenil, de l'etern estudiant, que no renunciaria al que ell creia important per alguna feina mediocre i una hipoteca a trenta anys. No sé si em feia enveja o si només era malenconia. La Paula deia, i no sense raó, que els temps canvien i que no es pot viure del passat. El Pep en canvi em duia al Siurana a fer el vermut i jo volia tirar una àncora en aquell passat cada cop més llunyà.
El cambrer, un romanès que recordava d'algun dels darrers sopars, ens va dur els vermuts i les escopinyes, que al Siurana continuaran sent berberetxos, per molt que els intentem normalitzar. El sifó l'hauríem de compartir amb la taula del costat, només faltaria. Al cap d'una estona va treure el cap la mestressa a parlar amb unes senyores assegudes al costat de la porta. El romanés li va fotre bronca, hi havia molta feina a aquella hora per estar fent-la petar. El Pep em va dir si em recordava d'aquells sonats de Lleida que li cantaven garrotins.
És clar que me'n recordava, i dels borratxos oficials, els que es recolzaven a la barra, mentre la barra es recolzava amb ells, en una estranya simbiosis. I dels guiris que arribaven despistats i havien de compartir taula amb els padrins que feien el gotet de vi abans d'anar a dormir. M'encantava aquella barreja. I aquell vermut, ja no trobaves vermut casolà enlloc, i menys a Barcelona. Calia disfrutar-lo perquè seria dels darrers, a finals d'any tancarien el Siurana.
Irremeiablement, parlant amb el Pep, sortien les batalletes. Els sopars dels dijous, les festes, els exàmens. Jo no tenia ganes de parlar-li de la feina, i ell estava cansat de parlar de la seva. La Paula després em diria que com més grans ens fèiem més ens agradava recordar les mateixes històries. Un gran escriptor va dir un cop que notaves que et feies gran quan els jugadors de futbol que t'agradaven eren més joves que tu. Jo hi afegiria que quan realment te n'adones és quan et tanquen els bars on havies sigut jove. Sort que ens quedava el Pep, que ens organitzaria un sopar al Siurana abans no el tanquessin definitivament, abans no ens féssim grans de cop.
Comentaris
-
Bars[Ofensiu]jacobè | 30-07-2005
A les teves narracions no hi ha acció però són molt entretingudes. No hi passa res però passen moltes coses: la vida. M'ha fet gràcia el comentari sobre l'edat dels jugadors de futbol, perquè ho he pensat molts cops. O quan algun periodista consagrat, un escriptor o actors valorats ja són força més petits que jo! O quan el paisatge que ens acompanyava en el camí d'anar a l'escola és ple de coses noves i altres que ja no hi són. Com el bar que tan bé descrius...
-
Records[Ofensiu]Alícia Gataxica | 07-06-2005
Un relat que fa reflexionar sobre el recors, tot allò que ens neguem a deixar en rere. Reflexiions que ens son comunes quan comencem a deixar en rere la joventud i en canvi encara ens neguem a fer-nos grans.
La narració està ben lligada i malgrat alguns error de picat i vas rememorant imatges del barri i dels amics i de realitats que ens son properes de forma coherent.
M'ha agradat, m'he sentit identificada i a demés, jo tamb´ñe conec el Carrer Can Bruixa i el bar i el parc dels nens... si m'he sentit identificada.
Per cert, els teus relats son llargs i jo tinc poc temps, potser no acabi en una setmana tot s els teus coments.. però seguiré llegint....
Un petó i bon coment -
Garrotins...[Ofensiu]kispar fidu | 06-06-2005
No m'ha sortit el tros dels Garrotins!!!
" a garrotí! a garrotà! Vera, vera, vera, vera de St. Joan!!! " jajaja! (Pomada ...diria... ! )
Gemm@ -
Uooo!! Garrotins!!![Ofensiu]kispar fidu | 06-06-2005
Ostres! de moment tots els relats que t'he llegit m'han fet recordar alguna anècdota!!! En aquest cas, els Garrotins, m'han fet pensar en un concert que diria que van fer aquí al meu poble i que també he vist per Sabadell (" jajajaja, diria que era del grup Pomada!
L'últim vermut... qui greu! Si, potser si que ens adonem de que estem creixent quan comprovem que tot allò que podiem fer abans ens ho van treient de les mans... i és quan apareix l'enyorança...
Però sempre que es tanca una finestra s'obre una altra porta!!!
Ciao! Que vagi bé!
Gemm@ -
Encara que...[Ofensiu]rnbonet | 31-05-2005 | Valoració: 9
... no el coneixo, el Siurana, m'has fet arribar records nostàlgics d'altres tancaments de llocs semblants: bars, cafès, cines... que han format part de la nostra vida.
Un retrat perfecte... i cap retret a fer! (Ja saps com m'agraden els jocs de paraules). -
Fer-nos gran de cop!!![Ofensiu]Sílvia Marty i Matas | 21-04-2005
Abans no es fessin grans de cop... Fer-nos grans de cop?! M'ha impactat. He imaginat el noi, que segurament ja no deu ésser tan noi (segur que si fos una noia ja li dirien "senyora") davant la porta barrada, amb un nus als budells i un pensament al cap: on recuperarem ara el passat? M'identifico amb la memòria de les olors, dels detalls visuals. Entenc, perquè descrius bé i amb senzillesa, aquesta Paula que no pot comprendre ni sentir el mateix que ells, que està exclosa de tot el que s'ha viscut i no es diu.
Apa, que ara ja m'embalaria. Obriria la meva capseta dels records i em sortiria un conte.
-
Ui![Ofensiu]Thalassa | 08-01-2005
Ho havia oblidat! Indubtablement enviaria aquest relat!!! i després algun dels altres dos, que t'he deixat comentat en el conte que parla d'un bar i dels dracs (no en recordo el títol...)
Thalassa -
Molt dolç[Ofensiu]Ilargi betea | 24-12-2004 | Valoració: 9
M'ha agradat aquest relat inundat de records i bons moments viscuts que se sap que mai tornaran. No sé que és pitjor, que et tanquin un bar on vas ser jove i t'ho passaves molt bé o tornar-hi al cap del temps i adonar-te que res no és el mateix, ni l'ambient, ni la decoració...ni tu.
Una forta abraçada, molta màgia i bones festes!! -
Déu![Ofensiu]Thalassa | 28-11-2004
Tanquen el Siurana? No ho sabia! Una cantonada més plena de poesia perduda...
-
Entranyable[Ofensiu]Vicenç Ambrós i Besa | 27-11-2004 | Valoració: 10
agredolç, sentimental, detallista, nostàlgic, plàcid, emotiu, reflexiu... M'agrada aquest relat. El veig com un cúmul de tot això una mica, i sí, també m'ha fet somriure. M'ha agradat allò de que no t'adones que et fas gran fins que els jugadors que t'agraden són més joves que tu. I la següent "o quan tanquen els bars on de jove havies anat".
Gràcies pel teu comentari a Elena Ormondi. Cas tancat. Pel que fa a "greixava", bé, ha estat un lapsus meu. Volia dir "untava, facilitava, donava peu a [el dubte]". La veritat, m'has fet adonar que no era la més adequada. Hi ha paraules millors, per dir això. Potser és que m'he volgut passar de llest...
Bé, gràcies en resum pel comentari i per aquest últim vermut (tot i que espero que en vinguin d'altres).
Salutacions!!! -
M'has fet somriure...[Ofensiu]moher | 26-11-2004
mentre et llegia. Encara que jo tot just començo la uni em passa el mateix, però a un altre nivell, saps què vull dir?
M'ha agradat molt. I encara més les cançons que has triat a la teva biografia.
No ho sé noi, serà molt curiós coneixe't.
apa, una abraçada!
moher -
Felicitats[Ofensiu]pèrdix | 22-11-2004
pel relat.
M'ha agradat molt. Mentre llegia em sentia embolicat dins l'ambient melancòlic que has volgut transmetre.
Una abraçada
Valoració mitja: 9.25
l´Autor
![Foto de perfil de neret Foto de perfil de neret](/imatges_autors/4789.jpg?rnd=1750876332)
41 Relats
309 Comentaris
87329 Lectures
Valoració de l'autor: 9.22
Biografia:
3 anys i 50 relats. És molt temps i molts més relats dels que creia que arribaria a penjar, però penso que potser ja ha arribat el moment de posar un punt i apart.El 51, de moment haurà d'esperar. Potser no serà un relat, ja es veurà. Per ara en deixo 50 de penyora.
A reveure!
loneret@hotmail.com
Últims relats de l'autor
- Trencadís
- La ciutat dels cinc ponts
- El Cafè dels Desemparats. Les vides del fons de l'armari (Secrets)
- El Cafè dels Desemparats. Naufragi (Bogeria)
- El Cafè dels Desemparats. El ball infinit (Equívocs)
- El Cafè dels Desemparats. Entre les flors (Passió)
- El Cafè dels Desemparats. Amb els trumfos a la mà (Poder)
- El Cafè dels Desemparats. La mirada de la dignitat (Gelosia)
- El Cafè dels Desemparats. Un got de ratafia (Venjança)
- El Cafè dels Desemparats. El lloc que ens pertoca (Culpa)
- El Cafè dels Desemparats. Matins a la Plaça (Èxit?)
- El Cafè dels Desemparats. Un diumenge assolellat (Infidelitat)
- Una nit va sortir el sol
- de Sants a Paral.lel
- la vella Lola