Cercador
Operació de desmemòria
Un relat de: EnglantinaNo feia ni dos mesos que va entrar, decidit, a la consulta del doctor Capdevila. La nit anterior havia pres una decisió i ja ningú podria treure la seva dèria del cap:
- Doctor, em vull operar!
- N’està segur? Pensi que no hi ha marxa enrere.
El doctor li va explicar els ets i uts d’aquell tipus d’intervenció.
- Hi ha riscos, i s’ha d’estar preparat per les conseqüències.
- M’enfrontaré al que sigui, però no puc seguir així. He pogut perdonar, però no sóc capaç d’oblidar. La meva vida és un infern.
Feia un any que havia descobert que la seva dona tenia un amant. La Cinta era una dona ben corrent, d’aquelles que no criden l’atenció. Ningú hauria dit, veient el seu aspecte de mare atabalada, que podria tenir temps o ganes de cometre una infidelitat. Però ho va fer. Es va embolicar amb un venedor de cotxes del barri, un home encorbatat de somriure seductor a qui va conèixer a la porta de la guarderia, quan ella anava a buscar a les bessones. Ell també estava casat, però allò no va impedir que la Cinta i ell visquessin una aventura que es va acabar quan en Genís els va descobrir petonejant-se, arrecerats sota un desmai, a tres cantonades de casa.
Ella va suplicar el perdó al seu marit, li va dir que només havia estat una qüestió de sexe, que ell l’havia fet sentir desitjable, que ell, el Genís, ja no li deia mai paraules boniques. La Cinta sentia que en Genís només li feia l’amor per rutina, com per desfogar-se d’un mal dia a la feina. I això la va fer caure en la vèrbola encisadora d’un Casanova de pa sucat amb oli.
Després de moltes setmanes de retrets, d’immensos silencis i llàgrimes furtives, després d’una temporada de malfiances, amabilitats forçades i intents d’apropament, va arribar el perdó. En Genís no podia suportar aquell ambient a casa: la dona que estimava li havia fet el salt, si, però potser ell en tenia part de culpa. Les nenes sabien que alguna cosa passava, i es van posar d’acord per tornar-se a fer pipi al llit. La casa s’havia tornat freda, es respirava neguit i angoixa. El món s’ensorrava si en Genís no feia alguna cosa, i va decidir perdonar. La separació no era, en cap cas, una opció que li passés pel cap.
Llavors van venir els dies de color de rosa. La Cinta, molt poc a poc, va tornar a recuperar la confiança d’en Genís. Ell es va tornar a enamorar, potser perquè ja no la sentia seva al cent per cent. Semblaven uns adolescents en les seves primeres cites. Es trucaven durant el dia, per parlar d’amor i de sexe. Ella, sentint-se renovadament desitjada, es va tornar a cuidar més. Anava a la perruqueria dues vegades al mes, es va comprar roba bonica, i fins i tot es va posar a règim. Ell la treia a sopar molt més sovint, i havien reprès el seu antic costum d’anar al cinema els dissabtes al vespre, deixant a les nenes dormides i a càrrec d’una cangur. Sadollats de desig i desesperats de retrobar les seves ànimes i els seus cossos, aprofitaven qualsevol moment per tocar-se, fregar-se, acaronar-se. Hi havia moments de calmada sensualitat, però també de sexe desesperat i irrefrenable que havien de contenir, per no cometre cap indiscreció davant dels ulls, sempre encuriosits, de les bessones. Elles, convençudes de que tot havia tornat a la normalitat, havien decidit que mullar el llit era un costum incòmode, cosa que en Genís i la Cinta van aplaudir sorollosament des del primer dia en que van trobar secs els llençols de les nenes.
Un dia, en Genís va veure a la Cinta parlant amb un home al carrer. Semblaven divertits i compartien alguna mena de conversa aparentment intranscendent. Com si es tractés d’un ressort interior, totes les seves malfiances es van disparar. La gelosia es va apoderar del seu senderi, i allà mateix, al mig del carrer, li va demanar explicacions. La Cinta, avergonyida, li va presentar al seu interlocutor: era un antic company de feina que acabava de retrobar, i que no va trigar ni deu segons en marxar esperitat, quan va veure el rostre aïrat i desconfiat del marit de la Cinta.
Poc convençut de la innocència de la Cinta, en Genís li va demanar perdó, però la gelosia no el deixava viure. Va començar a espiar-la: la seguia furtivament quan anava a plaça, li regirava la bossa i el mòbil. Ella, conscient del patiment d’en Genís, li explicava sempre els seus plans i amb qui s’havia de trobar, per evitar que ell s’imaginés el que no era. Però no va servir de res. En Genís emmalaltia dia a dia, només de pensar que la seva dona tingués un nou amant.
La vida quotidiana es va convertir en un infern. Quan la Cinta es despullava, en Genís li olorava la pell, buscant fragàncies d’after-shave alienes. D’amagades, regirava la seva roba interior, buscant inútilment, entre els sostenidors, el rastre d’altres mans, com si les ditades d’un desconegut podessin quedar estampades en la roba igual que ho farien en un vidre net.
Una nit, en Genís va tenir un malson terrorífic. El venedor de cotxes entrava a casa seva i es ficava al llit amb la Cinta, mentre ell, en Genís, es feia invisible i quedava paralitzat, veient com els dos amants s’entregaven mútuament i maquinaven el seu assassinat. Va despertar amarat de suor, i va llevar-se per beure aigua, mirant de no despertar a la Cinta, que dormia plàcidament al seu costat.
Va decidir engegar la tele una estona, amb el volum en silenci, i un anunci publicitari de lletres immenses, al mig de la pantalla, va captar la seva total atenció:
La seva infantesa va ser un infern?
Vol oblidar el seu primer matrimoni?
No deixa de recordar la seva estada a la presó?
VINGUI A LA CLÍNICA OUT OF MEMORY!!!
EN UNA SIMPLE OPERACIÓ QUIRÚRGICA, I EN MENYS DE 30 MINUTS,
LI FAREM OBLIDAR EL QUE VOSTÈ VULGUI!!!!
Aquella seria la solució! Podrien fer-li oblidar la infidelitat de la seva dona? No va aclucar l’ull en tota la nit. Era una pensada fantàstica, i a les nou del matí es va plantar a la consulta del doctor Capdevila.
Ara, dos mesos després d’aquell dia, en Genís va entrar al quiròfan. Havia deixat ben clar que l’única cosa que volia oblidar era aquella infidelitat. No podia viure sabent que la Cinta l’havia traït, i que en qualsevol moment ho podria tornar a fer. Mort el gos, morta la ràbia.
L’equip de cirurgians van fer una feina neta i ràpida. Havien fet ja tots els escàners necessaris per localitzar la part del cervell que regulava aquell record. L’extirpació que havien de fer era ínfima, gairebé molecular. En mitja hora, el Genís ja era a l’habitació, recuperant-se de l’anestèsia.
La Cinta s’havia oposat a aquella decisió. Ella pensava que n’havien sortit coses molt bones, de la seva acció tan reprovable. Havien aconseguit recuperar la passió que els va unir, a més del romanticisme i l’apetència sexual dels seus primers mesos de casats. Només que en Genís aconseguís vèncer aquella gelosia malaltissa, ara ja infundada, res no s’interposaria mai més entre ells.
Al final, va claudicar. No podia suportar la constant tortura del seu marit, davant la possibilitat de que qualsevol home fos el seu potencial rival. Van convenir en que mai més parlarien d’aquell tema, i més ara que per a ell seria un record oblidat.
Unes setmanes després de l’operació, les coses havien tornat a la normalitat. La confiança d’en Genís en la seva dona tornava a ser total i absoluta. La feina va tornar a absorbir-lo, i van tornar a ser esclaus del quefer diari, sense noves concessions al romanticisme que havien recuperat recentment.
Ella va tornar a assumir el seu rol de mare abnegada, atrafegada amb la feina que li donaven les bessones. Arribaven tan cansats al llit, que amb prou feines feien l’amor. Ella va deixar d’anar tan sovint a la perruqueria, i mai trobaven el moment per anar al cinema. La rutina se’ls va tornar a cruspir.
Un dissabte, en Genís va voler donar-li una sorpresa a la Cinta. Van deixar a les bessones a càrrec d’una bona veïna, i li va dir: amor meu, darrerament només treballem, i crec que ja és hora de que ens donem un caprici. La Cinta, amb els ulls que li sortien de les òrbites, contemplà com el seu marit l’arrossegava cap a l’interior del concessionari de cotxes del barri...
Comentaris
-
Em recorda[Ofensiu]Narcis08 | 15-05-2011 | Valoració: 10
la pel·lícula "Olvídate de mi" ( que en anglès era "Eternal sunshine of the spotless mind" ) on en Jim Carrey volia oblidar una xicota. El final, però, era molt trist.
M'ha agradat molt. Felicitats!
-
De la memòria, la desmemòria, i les conseqüències d'ambdues[Ofensiu]Unaquimera | 15-05-2011
Estic plenament d’acord amb tu respecte a l’afirmació del teu darrer comentari:
tens molta imaginació!
Ningú ho pot posar en dubte després de llegir un relat com aquest, on has aconseguit introduir un element plenament fantàstic en mig de la quotidianitat més absoluta amb total naturalitat, sense que desentoni en cap moment, faci estranys els personatges, ni interrompi el fil narratiu.
És un plaer llegir un text que com aquest atrapa des del començament i manté l’atenció presa fins el final, de tal manera que aun acaba la lectora desitja saber més... Aquest és un símptoma evident de què l’escrit ha aconseguit l’èxit, així que no m’estranya gens que el jutge el fes guanyador del Repte corresponent!
Continuaré bucejant pels teus títols per tal de descobrir nous tresors...
Abans de què se m’oblidi, t’envio una abraçada conseqüent,
Unaquimera
-
Quin ritme![Ofensiu]Frèdia | 13-05-2011
Havia de començar per algun relat i he triat aquest perquè figura entre els més llegits i comentats. Quan això passa, alguna raó hi ha d'haver. I en té més d'una, de raó. El relat és magnífic: una història quotidiana, totalment corrent, amb personatges del tot versemblants, i un element fantàstic, altrament anomenat "operació de desmemòria" que permet oblidar aquells incidents que ens trastoquen la calma, que són difícil de pair, i un final que ens diu que les coses, els fets, la vida, té una inèrcia natural i que per més que vulguis manipular tot torna a posar-se a lloc: la rutina torna a acomodar-se i el destí, ai el destí, és del tot indefugible, sempre ens torna a posar a la gola del llop o del concessionari de cotxes del barri. I de tot, el que voldria destacar és, a més de l'estil fresc, del to mesuradament irònic, de l'enginy en la posada en escena, és el ritme. Per a mi, el millor del relat és aquest ritme que t'empeny a llegir-lo, que no et permet deixar-lo i que et fa tornar-lo a llegir. M'ha agradat molt. Ho havia dit? Una abraçada, guapa.
-
Molt bo[Ofensiu]brins | 07-05-2011 | Valoració: 10
Hola, Englantina,
Tot i que ja coneixia el teu enginy per a escriure nanos, no havia llegit encara mai un relat teu. He quedat admirada del teu estil planer i senzill i de la teva gran inventiva. Et felicito molt sincerament. El jutge no et va anomenar guanyadora del repte per "amabilitat", com tu dius, ho va fer perquè el relat s'ho mereixia.
L'operació de la desmemòria de què parles és impensable en aquest moment, però és molt possible que en un futur sigui una realitat. No sé quines conseqüències podria tenir, però, evidentment, seria un bàlsam per als dolors emocionals que moltes persones han de patir.
T'aniré llegint, companya de Nanoreptes. Una afectuosa abraçada,
Pilar -
I deixa cicatrius, l'operació?[Ofensiu]NUNU | 04-05-2011 | Valoració: 10
La lectura d'aquest relat es fa fàcil, amena, i el tema i el desenllaç son ocurrents, divertits.
En acabar, el rellegeixo, i em torna a agradar (i no em salto cap línia!).
És diferent cada vegada, i cada vegada acabo amb el pensament en un costat diferent, en diferents desenllaços.
Queda obert el tema, doncs em sembla impossible de tancar. Perdonar i no oblidar? Oblidar què, però sense perdonar-ho, i guardar rencúnia per sempre? Què es pitjor? Ell la perdona, i es dememoritza i, per tant, oblida. Però, i ella?
petons, nunu.
-
Com a norma...[Ofensiu]Joan Gausachs i Marí | 03-05-2011 | Valoració: 10
Com a norma tots en tenim una mica de desmemòria... o memòria selectiva. Encara que, de vegades, poc o molt aquests records —els que volem oblidar— no s’acaben d’esborrar del tot.
M’ha agradat força. És un relat que es deixa llegir amb facilitat i que es fa curt.
De totes maneres l’hauré de rellegir, ara no recordo si indiques l’adreça d’aquest doctor Capdetrons...? Capcigrany...? bé Cap i alguna cosa més.
Un petó Dolors
—Joan—
-
La memòria[Ofensiu]Rafael Pescador Lozano | 02-05-2011 | Valoració: 10
Tant de bo poguéssim esborrar de la nostra ment tots aquells nefastos records que ens turmenten. Entraríem en un estat de felicitat complet.
Et felicito per el teu bon relat, que és una gran aproximació a la realitat.
Rafael P. Lozano
-
El meu comentari del Repte:[Ofensiu]Ayurveda | 02-05-2011
No és la primera vegada que llegeixo la prosa de l'Englantina i hi trobo, sobretot en aquest cas, una frescor que, un cop acabat el relat, fa que no t'hagis adonat que has estat llegint més d'una frase. I això és una prova que es tracta d'un estil amè (que és costós arribar a assolir, sense caure en la “facilitat”) i que convida a rellegir de nou. No per entendre la trama o el relat, sinó per gaudir-lo una altra vegada.
La trama és senzilla, en aparença, i el desenllaç és d'allò més original i obert. Que deixa a la persona que està llegint-lo amb un somriure dibuixat als llavis perquè imagina què pot succeir en breus segons. I que, fins i tot, pot coincidir amb el que l'Englantina ha imaginat, a partir dels punts suspensius.
M'agraden els detalls domèstics, sobretot les reaccions dels nens, i la “voluntarietat” a l'operació de desmemòria d'en Genís. Potser és el detall més original dels tres relats presentats a concurs.
Ayurveda -
Molt bo[Ofensiu]Galàxia | 01-05-2011 | Valoració: 9
Molt bo, original i ben escrit.
Excel·lent. -
Enhorabona, Englantina![Ofensiu]nuriagau | 01-05-2011 | Valoració: 10
Un relat que planteja un debat sobre el debat oblidar-perdonar i que oefereix una solució futurista que dóna títol al text: una operació de desmemòria.
Una història fresca narrada emprant la tècnica de in media res, és a dir, comença a narrar en un moment àlgid, per després retrocedir i explicar els precedents i concloure més endavant. Emprant aquest recurs, l’argument ha hagut de patir salts en el temps augmentant el suspens i l’atenció del lector.
Una prosa fresca, espontània i desimbolta ens va explicant els conflictes d’aquest pobre protagonista que desitjava perdonar però no podia oblidar. Els cirurgians del futur li solucionen aconsegueixen l’objectiu, tant és així, que possibilita un desenllaç sorprenent i, segurament, com sorprenents poden ser les diferents conseqüències de la història que s’imagina el lector.
Un text farcits d’expressions i detalls que fan somriure. Permet que esmenti el simpàtic detall de les bessones que es fan pipí al llit i com varia al llarg de la història.
Ens seguim llegint,
Núria
-
Grisor[Ofensiu]Aleix de Ferrater | 30-04-2011 | Valoració: 10
Caram, no m'estranya que hagis guanyat. Aquest relat és molt bo, molt. Sembla el passatge d'una novel.la, un capítol més, amb un passat i un futur per descobrir. Molt ben portat, amb una linealitat argumental molt clara, reflectint una quotidianitat molt real, posant sobre la taula dos problemàtiques molt actuals: la gelosia i la grisor.Bé, a veure si algun dia aquesta parella tenen continuitat. Si més no continuarem tenint el plaer de llegir-te. Encantat d'haver-te saludat el dia de Sant Jordi. Una abraçada Englantina.
aleix
Valoració mitja: 9.88
l´Autor
![Foto de perfil de Englantina Foto de perfil de Englantina](/imatges_autors/1024927.jpg?rnd=1129680548)
33 Relats
167 Comentaris
39470 Lectures
Valoració de l'autor: 9.90
Biografia:
Em costa imaginar-te absent per sempre.Tants de records de tu se m'acumulen
que ni deixen espai a la tristesa
i et visc intensament sense tenir-te.
(de Lletra a Dolors - Miquel Martí i Pol)
El meu c/e: dolors.simo@yahoo.es