Cercador
La veïna
Un relat de: EnglantinaPortava setmanes observant-la. La veia sortir de casa puntualment, sempre arreglada, amb talons alts i els cabells perfectament pentinats.
De vegades corria a trobar-la, tallant camí per un petit carrer travesser, només per respirar uns segons el seu dolç perfum.
Sovint es colava al seu apartament. Ho feia pel terrat que comunicava amb el seu bloc de pisos. A l’estiu ella no tancava la porta de la terrassa, així que era fàcil saltar a l’interior. Li regirava els calaixos i els armaris, i s’entretenia contemplant la seva roba interior, sense deixar cap rastre de la seva presència. De vegades, s’estirava al seu llit, i enganxava la cara als coixins, amb la fantasia d’estar besant els llavis que hores abans havien alenat allí mateix.
Una tarda la va esperar dins de casa seva. La va estabornir d’un cop, i de seguida va adonar-se que no era tan bella com semblava. Al terra caiguda, semblava un maniquí deformat, amb les cames tortes i un braç que li havia quedat sota el cos. La va matar d’una sola ganivetada. No en va necessitar més.
De tornada a casa, va veure que tenia una trucada al contestador: “Reina, avui vindré tard. Tinc partida amb els nois. No m’esperis desperta”.
En veu alta i somrient, ella va dir: No, amor meu. Arribaràs d’hora. Se t’han acabat les “partides”.
I a continuació, es va posar unes gotes del perfum d’aquella meuca que portava mesos cardant amb el seu marit.
De vegades corria a trobar-la, tallant camí per un petit carrer travesser, només per respirar uns segons el seu dolç perfum.
Sovint es colava al seu apartament. Ho feia pel terrat que comunicava amb el seu bloc de pisos. A l’estiu ella no tancava la porta de la terrassa, així que era fàcil saltar a l’interior. Li regirava els calaixos i els armaris, i s’entretenia contemplant la seva roba interior, sense deixar cap rastre de la seva presència. De vegades, s’estirava al seu llit, i enganxava la cara als coixins, amb la fantasia d’estar besant els llavis que hores abans havien alenat allí mateix.
Una tarda la va esperar dins de casa seva. La va estabornir d’un cop, i de seguida va adonar-se que no era tan bella com semblava. Al terra caiguda, semblava un maniquí deformat, amb les cames tortes i un braç que li havia quedat sota el cos. La va matar d’una sola ganivetada. No en va necessitar més.
De tornada a casa, va veure que tenia una trucada al contestador: “Reina, avui vindré tard. Tinc partida amb els nois. No m’esperis desperta”.
En veu alta i somrient, ella va dir: No, amor meu. Arribaràs d’hora. Se t’han acabat les “partides”.
I a continuació, es va posar unes gotes del perfum d’aquella meuca que portava mesos cardant amb el seu marit.
Comentaris
-
Un relat sorprenent[Ofensiu]aurora marco arbonés | 04-07-2012 | Valoració: 10
Jo penso que no hi ha cap paraula prescindible, totes tenen la missió de transmetre emocions al lector. El tema està molt ben trobat i el desenvolupament és perfecte.
El relat està molt ben escrit i aporta tots els ingredients per a resultar francament interessant.
L'enhorabona -
Exquisit[Ofensiu]Carles Ferran | 01-06-2012
Concís i contundent. Tot flueix cap un final sorprenent i exquisidament explicat. Felicitats.
l´Autor
![Foto de perfil de Englantina Foto de perfil de Englantina](/imatges_autors/1024927.jpg?rnd=207199156)
33 Relats
167 Comentaris
39481 Lectures
Valoració de l'autor: 9.90
Biografia:
Em costa imaginar-te absent per sempre.Tants de records de tu se m'acumulen
que ni deixen espai a la tristesa
i et visc intensament sense tenir-te.
(de Lletra a Dolors - Miquel Martí i Pol)
El meu c/e: dolors.simo@yahoo.es