Cercador
El cafè de la Plaça
Un relat de: neretDe totes les taules del de la terrassa del cafè de la Plaça, taules sense gaires pretensions, taules de plàstic de propaganda, que resten esbarriades segons el criteri, o la manca de criteri, amb que el Manel, el fill de l'amo, les distribueix cada matí, a mi m'agradava una que lluïa un rètol gastat de cinzano i que acostumava a quedar davall l'acàcia més vella de la plaça.
Malgrat que el Manel repartia les taules a punta de dia, amb els ulls mig clucs i lleganyosos i sense parar esment amb respectar cap mena d'ordre ni estratègia, per algun misteriós caprici de l'atzar, la meva taula, la del cinzano, acostumava a quedar, tres de cada cinc dies, posem-hi, sota l'acàcia.
La taula no tenia res d'especial, que no tinguessin les altres, potser un color una mica més agradable, potser la situació, que sense ser privilegiada, oferia una bonica perspectiva de la Plaça, potser l'ombra de la vella acàcia, fos el que fos era on em trobava més a gust.
Hi seia, llegint el diari i remenant el cafè amb gel, aquell calorós dissabte de finals de juny mentre esperava l'Anna. Arribaria tard com sempre, així que m'havia proveït amb el diari més gruixut que tenien sobre la barra i m'havia posat a llegir un article molt espès sobre els increibles avantatges que tindrien els productes transgèncis per a la nostra economia (l'autor era una mica de dretes). A les altres taules hi havia els de sempre: uns quants padrins que des de la seva atalaia controlaven els moviments de la Plaça, i de retruc els de tot el poble, uns joves immigrants, que xerraven i reien sorollosament, i una colla de nens que jugaven als videojocs mentre xarrupaven el cacaolat. Tot normal, com sempre.
Sense voler, o potser volent inconscientment, ja que aquell article tan dens feia que se m'accentués la capacitat de distracció, vaig caçar al vol una frase de la conversa dels padrins. "...abans aquestes coses no passaven ". L'havia sentit mil cops, en dues mil situacions diferents. No havia sentit la resta de la història, i no sabia a que es referien amb "aquestes coses": al temps? Als immigrants que reien a la taula del costat? Als nens que jugaven a videojocs? Als transgènics? Al canvi climàtic?. Sempre m'ha intrigat aquesta actitud, aquest remugar que tot canvia i, sempre, a pitjor. Era propi de l'edat? De grans tots seríem així? O és el temps que ens ha tocat viure? A aquestes altures, malgrat encara els meus ulls estaven perduts en el text del diari, la meva ment volava molt lluny d'allí, intentant assolir alguna perspectiva que em permetés mirar el meu món, aquell espai i aquell temps, des de suficient distància com per comprendre'n la direcció.
Fins que una veu dolça em va cridar: "si què estàs concentrat, deu ser molt interessant aquest article, no?". Era l'Anna, que arribava puntualment un quart d'hora tard, amb uns pantalons blancs cenyits que em van fer abandonar les meves meditacions de sobte. Tornava a la meva taula de cinzano, al meu matí de juny, i veient les cuixes de l'Anna oblidava tota recança de que algun temps passat hagués estat millor.
Comentaris
-
......[Ofensiu]Ze Pequeño | 11-08-2006
M'has fet agafar ganes de sortir del despatx gris on em trobo i anar a cerca una taula, que quedi situada sota un desmai (m'encanten els desmais), i deixar-me portar per l'entorn.
Trobo que tens una manera excel·lent de descriure moments concrets, quotidians o costumbristes, i els dones un aire de familiaritat excepcional.
T'he pogut veure, assegut a la taula, amb els ulls reposant en el diari i la ment voltant de taula en taula i de racó en racó.
Bon relat neret!
Abraçadotes.
Salz.
P.S. Puc fer un petit apunt? Crec que seria més encertat dir taules de publicitat, més que de propaganda. La propaganda, pròpiament dita, és aquella de caire social: propaganda política, religiosa, etc... La resta seria publicitat, com seria el cas del Cinzano. -
COMENT[Ofensiu]Llibre | 10-06-2005
He, he... Molt bo, aquest. Ens mantens a l'aguait, tot esperant que passi alguna cosa o bé en aquella taula, o bé en relació als padrins, o bé envers la frase entretallada de la conversa que ha escoltat el protagonista... i en canvi, no passa res.
Sí... molt bo. Però jo m'he sentit... com una mica decebuda. El joc està bé i resulta interessant. De fet, tens un parell o tres de detalls que mostren a la perfecció el seguiment d'un suposat fil mental que va teixint les idees en la ment del protagonista.
Per exemple, la tria de la taula. Està ben descrit, tot el procés mental... que ens duu, justament, a que no hi ha un motiu concret per escollir aquella i no cap d'altra. I que en canvi hi poden haver molts, de motius. I això és el que passa sovint en la vida real.
O per exemple, la manera de mantenir la mirada atenta en una lectura que no s'està fent. Que no s'està aprofundint, sinó que l'atenció es manté ben lluny, agafada a una frase caçada al vol que ens ha permès fugir. Ostres! I tant, que això també passa en la vida real.
Trobo que aquests detalls són els que atorguen caliu i força al relat.
Però, com he dit abans, m'esperava una altra cosa. Perquè la descripció que en fas, de la plaça, de la terrassa, de la gent que s'hi reuneix... fa pressuposar algun altre tipus de conflicte (o això m'ha passat a mi). I la resolució de la teva història m'ha sobtat.
De totes formes, insisteixo, un cop "superada" la sorpresa, el relat trobo que funciona a la perfecció.
Fins la propera,
LLIBRE
-
Autentic[Ofensiu]AINOA | 07-06-2005 | Valoració: 10
M'agradat el teu relat.
Quins temps més bonics aquells que et sentabas a un bar on tot era mes natural.
Ara potser em guanyat en comoditat pero la manera de disfrutar d'abans era mes sana.
-
Jo també hi he pensat sovint.[Ofensiu]Shu Hua | 06-06-2005
No crec que siguin els temps passats els millors, sinó que el protagonistes dels temps passats estaven millor aleshores ques en l'actualitat. Vull dir, no és el mateix quan tens 10 anys o 20 o 30 que quan en tens 80. Per a mi que el quid de la qüestió és aquí. També que abans hi havia molta menys informació que ara. Estic convençuda que sempre hi ha hagut violència de gènere i pederastes, no és que ara n'hi hagi més, és que ara se sap.
Ja fa uns quants dies que he decidit assentar-me i enllestir els escsrits que tinc pendents de fa mil anys. Per això no entro gaire al fòrum i no tinc gaire temps de comentar-te. Però almenys volia complir amb un comentari. Confesso que he triat el text més curt. I també el que no tenia comentaris.
Sobre el text en si, m'ha agradat molt la idea. Les descripcions costumbristes són molt maques i fàcils de llegir. Gairebé es pot l'acàcia i el noi pensatiu que es mira, sorprés la seva núvia.
Una abraçada
Glòria
l´Autor
![Foto de perfil de neret Foto de perfil de neret](/imatges_autors/4789.jpg?rnd=377844428)
41 Relats
309 Comentaris
87315 Lectures
Valoració de l'autor: 9.22
Biografia:
3 anys i 50 relats. És molt temps i molts més relats dels que creia que arribaria a penjar, però penso que potser ja ha arribat el moment de posar un punt i apart.El 51, de moment haurà d'esperar. Potser no serà un relat, ja es veurà. Per ara en deixo 50 de penyora.
A reveure!
loneret@hotmail.com
Últims relats de l'autor
- Trencadís
- La ciutat dels cinc ponts
- El Cafè dels Desemparats. Les vides del fons de l'armari (Secrets)
- El Cafè dels Desemparats. Naufragi (Bogeria)
- El Cafè dels Desemparats. El ball infinit (Equívocs)
- El Cafè dels Desemparats. Entre les flors (Passió)
- El Cafè dels Desemparats. Amb els trumfos a la mà (Poder)
- El Cafè dels Desemparats. La mirada de la dignitat (Gelosia)
- El Cafè dels Desemparats. Un got de ratafia (Venjança)
- El Cafè dels Desemparats. El lloc que ens pertoca (Culpa)
- El Cafè dels Desemparats. Matins a la Plaça (Èxit?)
- El Cafè dels Desemparats. Un diumenge assolellat (Infidelitat)
- Una nit va sortir el sol
- de Sants a Paral.lel
- la vella Lola