Cercador
La camisa blanca
Un relat de: Concurs ARC de microrelats a la RàdioLa camisa blanca
Sa mare va pujar la persiana i va obrir les finestres. Enlluernat, es va gratar els cabells escassos, fent-se l’ànim d’alçar-se. Admirava la força matinera de la dona, endreçant la cambra com una centella i que, d’una revolada, es va emportar la pila de roba blanca per llavar. Calia aprofitar el cel sense núvols, escampats per la càlida brisa que acaronava les carrasques del mas.
S’hi havia d’esforçar en controlar els quatre pèls rebels que buscaven un destí millor, lluny d’aquell erm trist, cada matí més despoblat. Però volia lluir camisa nova i gaudir de caminada, després de sis dies a la foscor d’una feina avorrida a la que havia dedicat tota una vida no menys fosca i avorrida. S’havia mudat al mas per acompanyar la mare i estalviar-se lloguer i feines de casa; els anys havien passat de pressa, va pensar, però il·lusions i esperances romanien intactes. Algun dia la Fortuna, favorable, estacaria un clau a la roda i es detindria just al seu davant. Participava cada diumenge a la rifa i aquell semblava el dia perfecte per donar la benvinguda a una nova vida llargament esperada.
Va entrar al bar, on ja li havien preparat la cervesa davant de la tele, i es va buscar la butlleta a la butxaca. En no trobar-la, es va alçar d’un bot per escarbar-se-les totes. Com un coet, va emprendre la tornada i es va maleir per haver decidit caminar. Pols i suor dibuixaven rodals a la camisa i llavors, com un flaix, va veure sortir la butlleta a la butxaca de la vella camisa blanca que penjava al respatller de la cadira. Va engolir, va accelerar, mormolant una pregària absurda, i va girar l’última corba. El mas s’alçava darrere de l’ampla era on abans l’avi ventava el blat i on hui sa mare havia estès la ruscada de roba blanca perquè s’assecara al sol. Va caure de genolls just quan el mateix aire que volava la vella camisa, li portava crits de joia des del bar i s’emportava lluny il·lusions, esperances i quatre pèls que, sempre rebels, van acabar per abandonar-lo.
Signat:
Joan Alemany
Sa mare va pujar la persiana i va obrir les finestres. Enlluernat, es va gratar els cabells escassos, fent-se l’ànim d’alçar-se. Admirava la força matinera de la dona, endreçant la cambra com una centella i que, d’una revolada, es va emportar la pila de roba blanca per llavar. Calia aprofitar el cel sense núvols, escampats per la càlida brisa que acaronava les carrasques del mas.
S’hi havia d’esforçar en controlar els quatre pèls rebels que buscaven un destí millor, lluny d’aquell erm trist, cada matí més despoblat. Però volia lluir camisa nova i gaudir de caminada, després de sis dies a la foscor d’una feina avorrida a la que havia dedicat tota una vida no menys fosca i avorrida. S’havia mudat al mas per acompanyar la mare i estalviar-se lloguer i feines de casa; els anys havien passat de pressa, va pensar, però il·lusions i esperances romanien intactes. Algun dia la Fortuna, favorable, estacaria un clau a la roda i es detindria just al seu davant. Participava cada diumenge a la rifa i aquell semblava el dia perfecte per donar la benvinguda a una nova vida llargament esperada.
Va entrar al bar, on ja li havien preparat la cervesa davant de la tele, i es va buscar la butlleta a la butxaca. En no trobar-la, es va alçar d’un bot per escarbar-se-les totes. Com un coet, va emprendre la tornada i es va maleir per haver decidit caminar. Pols i suor dibuixaven rodals a la camisa i llavors, com un flaix, va veure sortir la butlleta a la butxaca de la vella camisa blanca que penjava al respatller de la cadira. Va engolir, va accelerar, mormolant una pregària absurda, i va girar l’última corba. El mas s’alçava darrere de l’ampla era on abans l’avi ventava el blat i on hui sa mare havia estès la ruscada de roba blanca perquè s’assecara al sol. Va caure de genolls just quan el mateix aire que volava la vella camisa, li portava crits de joia des del bar i s’emportava lluny il·lusions, esperances i quatre pèls que, sempre rebels, van acabar per abandonar-lo.
Signat:
Joan Alemany
Comentaris
-
Adéu [Ofensiu]Prou bé | 08-12-2022
La sort no era per a !ell! Molt ben descrita l'esperança, el neguit i el desencís final.
Sort
Amb total cordialitat -
ai quins nervis!!![Ofensiu]Atlantis | 07-12-2022
Molt ben escrit el relat i em posa nerviosa pensar que potser la butlleta se n'ha ant volant.
-
Senzillesa exquisida[Ofensiu]Pérola | 05-12-2022 | Valoració: 10
Em sembla un relat molt bo, escrit amb una senzillesa exquisida i que deixa amb ganes de més. Molta sort, Joan!
-
Relat rebut[Ofensiu]Concurs ARC de microrelats a la Ràdio | 05-12-2022
Relat rebut correctament. Entra a concurs.
Gràcies per participar.
Comissió XIII Concurs ARC de microrelats
l´Autor
Concurs ARC de microrelats a la Ràdio
695 Relats
1206 Comentaris
302638 Lectures
Valoració de l'autor: 9.59
Biografia:
![CARATULA CONCURS](https://2.bp.blogspot.com/-HkhRynIBBUE/UHF9pEeKxwI/AAAAAAAABag/qW-fn9HwG9M/s400/Concurs%2BMicrorelats%2B400.jpg)
Descripció
D’un temps ençà el microrelat (també anomenat, entre d’altres, microconte o microficció) ha guanyat presència en la nostra llengua: són molts i diversos els concursos literaris que hom hi pot trobar. Però hi ha una característica concreta que dota aquesta forma narrativa d’una potència increïble per difondre històries de ficció i noves veus creadores: la seva brevetat.
Basant-se en aquesta particularitat, l’Associació de Relataires en Català fa anys va endegar la campanya “ARC A LA RÀDIO” amb la qual pretén aconseguir, de forma successiva i seqüencial, implantar la lectura de microrelats en els programes de llibres i literatura de diverses emissores de ràdio.
Aquest concurs va néixer de la mà de dues dones amb empenta, allí cap a l'any 2010. Elles són Sílvia Cantos i Silvia Romero, i van proposar la creació del Concurs ARC de microrelats 2010. Secrets. Aquest concurs ha arribat al seu final de la mà de Ferran d'Armengol en els seus cinc últims anys. Tot sense oblidar als anteriors gestors; la Montse Medalla, Sergi G. Oset, Mercè Bagaria i Jordi Masó, tots ells i elles conductors del concurs en totes les seves etapes. Ni cal oblidar el recolzament constant de Toni Arencon, Montse Assens, Vicenç Ambrós, Laura Ropero, Gloria Calafell. Aquests últims anomenats hi són des dels inicis del concurs, i fins al final, i sempre a l'ombra però constant, Ferran Planell, últim president de l'associació.
Malgrat que aquest projecte ha deixat catorze reculls de microrelats i que l'any 2024 va ser l'últim projecte vinculat a l'ARC... No t’ho pensis més i deixa’t endur per la teva capacitat creativa! Escriu microrelats!!!!
Agrupació de Relataires en Català
SOM LLENGUA VIVA!!*!!