Cercador
rastres de tu: la memòria.
Un relat de: quetzcoatlI
Invoco en la dutxa
carícies tendres i molles.
Orfes, se'n van pel desaigüe.
II
Rento els llençols plens de tu.
Suant-hi amb d'altres,
els ulls ben oberts:
no t'hi vull.
III
Parelles estimant-se:
sofriment i amor.
Jo camino de la mà de l'absència,
i amb el dolor dibuixo un cor
que s'endú de pressa el vent.
Comentaris
-
Uau...[Ofensiu]AtzaVaRa | 01-10-2005
Quina claredat d'expressió, quines paraules tan enceratdes...com t'ho fas? De debò que els teus poemes m'arriben ben al fons. Segueix impregnant-te de vida i sentiments.
Una abraçada,
AtzaVaRa -
A redós de Quetzcoatl[Ofensiu]Jofre | 20-09-2005 | Valoració: 10
Quetzcoatl,
Un relat que invoca a no quedar-nos orfes de carícies tendres i compartir-les en la memòria.
Una poesia amarada de quotidinitat i de claredat que reclama el legítim voler d'oblidar.
Encara amb el sofriment i l'amor als ulls i al cor, ens recordes que de tot en queda algun rastre.
Salutacions!
Gràcies.
Enhorabona ens tens aclaparats.
:-)
-
Trilogia magnífica[Ofensiu]Gica Casamare | 19-09-2005 | Valoració: 10
Et comento la trilogia entera (castellanada?), la trilogia de tres passos en el camí d'una fi, eterna o no.
Duresa i ferides, paraules escollides amb el teu do natural de la poesia.
M'ha trencat:
...Rento els llençols plens de tu.
Suant-hi amb d'altres...
Com esborrar de la memòria els dies viscuts compartint carícies i somriures, besos i paraules, alè de gaudi i de descans nocturn... Terra cremada!!!!!(?)
...Jo camino de la mà de l'absència,
i amb el dolor dibuixo un cor
que s'endú de pressa el vent.
No t'atreveixes, ho entenc, que el cor dibuixat se l'endú el vent però que l'absència roman, densa i inmutable al nostre costat, aferrada a nosaltres.
Però, i si l'agonia és posterior a la memòria??? tot és/seria més dur, l'agonia que revesteix la memòria de dolor i trencament.
-
És preciós!![Ofensiu]RainBow_CoLouRs | 17-09-2005 | Valoració: 10
Que maco... feia temps que m'havia proposat llegir-te i avui per fi ho he pogut fer..!
Preciós, molt maco, em faltarien apraules per descriure-ho.
Quina tendresa hi poses en cada una d'aquestes paraules tant dolces.
Molts petons! -
...[Ofensiu]instants | 17-09-2005
Només puc dir que llegint els tres relats, m'hi sento identificat en algunes coses que són part del procés que em toca viure en aquesta època, per això són tres relats que m'han golpejat amb força. És dur ser sincer amb un mateix i es paga un preu molt alt, però val la pena...
Res més, segueix sent.
una abraçadota
Pau -
Trist..[Ofensiu]AINOA | 17-09-2005 | Valoració: 10
L'amor , aquest sentimen tant bonic, quand s'allunya de nosaltres ens fa patir. En aquest relat descrius mol be la situació.
-
A vegades...[Ofensiu]Henry | 16-09-2005
penso que pesen més els records tristos que els bons moments viscuts. I no és que ho siguin de tristos, sinó que el fet de perdre allò que ha etat tant preciós ens fa sentir-nos així.
Al final, el vent s'ho endú tot, i en queda el record gravat en el teu cor, i aquests versos que ens escriurs.
Transmets la serentitat viscuda de l'acceptació. Viu de veritat aquesta nova vida! -
...[Ofensiu]Mon Pons | 16-09-2005 | Valoració: 10
Mentre desgranes i elabores els teus propis records, en aquesta tarda tan apagada, tan grisa de flors i d'esperances...
t'inclines cap al teu propi clímax; en la teva pròpia pau psicològica i en el poc que queda...
I tu...
rastrejant, t'apuntales en la penombra; ventallant les desventures, giravoltant de totes menes al voltant dels silencis i esventant-ho tot...
Tot...
els modals i els sil·logismes, arpejant el cel que te'ls regalava a cada pas.
Ara només resta quiet i mut el desig de la memòria.
Una abraçada, quetzcoatl
-
Sóc jo de nou!! [Ofensiu]Ze Pequeño | 16-09-2005
Perdona, no havia vist que hi ha dos poemes abans que aquest, i que els tres van lligats.
Ara m'hi poso!!
I un cop més, perdona, és que sóc despistada de mena.
Salz. -
Ei Quetz![Ofensiu]Ze Pequeño | 16-09-2005
No sé si he sabut donar al teu poema una interpretació adient, però tot plegat se'm presenta com una barreja de desengany i dolor i adéu terrible.
M'encanta l'estrofa del mig. La trobo molt simbòlica i encertada. Així com el final: la imatge que descrius, caminant de la mà de l'absència, i el cor que dibuixes amb el dolor, que se l'emporta el vent. Em sembla que és la despedida definitva de l'amor. L'acceptació forçada que has de dir adéu, però alhora amb un bri d'orgull, de dignitat, perquè per amor a tu mateixa, per respecte més aviat a tu mateixa, no pots seguir amb aquests amor. Ni tan sols vols lluitar per ell.
No sé, ja dic, si és una bona interpretació, però jo ho he entès així i m'ha semblat preciós. Amb imatges molt ben captades dels moments de desencís, dolor, resignació i lluita.
Un barret per vos!!!! I una abraçada.
Salz.
Valoració mitja: 10
l´Autor
![Foto de perfil de quetzcoatl Foto de perfil de quetzcoatl](/imatges_autors/78436.jpg?rnd=1218265546)
91 Relats
824 Comentaris
163277 Lectures
Valoració de l'autor: 9.76
Biografia:
Diuen que vaig néixer amb presses... a les escales de ca la llevadora. De la meva infància no recordo gairebé res, però devia ser maca.D'adolescent m'agradava la creació i escrivia molt però "vivia" poc. Després d'uns anys d'efervescència em vaig apagar; vaig passar un parell d'anys una mica perduda, passiva i superficialment.
Finalment vaig fer les maletes i me'n vaig anar un temps a centreamèrica. Allà em vaig despertar del tot i vaig viure tan intensament que si m'hi hagués quedat el cor m'hauria estallat. Vaig tenir temps de sentir-me sola, acompanyada, enamorada, desolada; vaig fer projectes, vaig construir coses, vaig destruir-ne algunes i deixar-ne d'altres; vaig conèixer paratges i persones meravelloses; també em vaig començar a conèixer a mi mateixa; vaig obrir les portes del meu esperit, vaig créixer... A través de relatsencatalà vaig escriure i molt, i de moment ha estat la meva època més prolífica relatairement parlant.
Quan vaig tornar de centreamèrica, vaig estudiar infermeria i em va agradar molt —però no em veig treballant en un hospital o ambulatori. Vaig conèixer el meu home i vam començar a plantar i a ser més autosuficients. Des de llavors la sobirania alimentària i la salut humana i mediambiental són dos temes en els que crec i que em motiven molt.
El 2009 vam tenir una nena. És l'experiència més fascinant que he tingut mai i constantment aprenc i desaprenc coses a través d'ella. També és cert que des de llavors tinc molt menys temps per a mi i en conseqüència per escriure, però espero anar-lo recuperant. De moment intento ser tant bona mare com puc i combinar-ho amb l'hort i el dia a dia.
El temps passa volant però me n'adono que amb una bona actitud davant la vida, no cal esmerar-se en buscar la felicitat que tant vaig idealitzar en l'adolescència, després del primer amor. La felicitat és un camí i una manera de fer i viure. Som els únics responsables de les nostres vides i penso que amb intuïció podem acabar familiaritzant-nos amb l'atzar.
Tanmateix penso que també he de dir que no podem eludir la responsabilitat individual i col·lectiva que tenim envers les grans injustícies i profundes desigualtats que passen cada dia al nostre món.
2024: seguim evolucionant! sempre amb ganes d'escriure però amb falta d'espai i temps. Nostàlgia del temps sense responsabilitats...; i molt agraïda pel que la vida em regala cada dia.
Espero que us agradi algun dels meus relats!
teaspoontrader@gmail.com