Cercador
l'urpa del felí (I)
Un relat de: quetzcoatlVaig arribar a la discreta desembocadura del riu, que sorgia d'un bosc frondós i humit. El cel s'havia tenyit d'un to groguenc càlid des que havia fet el darrer pas que em separava de la clariana, donant un aire una mica malencòlic a aquell deslliurement d'aigües.
No havia topat amb ningú durant tot el camí que em separava del poble i, ara, des d'aquest racó, no es veia un sol senyal humà. Això em va posar contenta. Volia estar sola. Vaig fer una última llambregada a la sortida del sender, recordant els detalls que havia registrat durant el passeig, per si tornava a les fosques. Durant el camí, que em va semblar llarg, més d'una vegada havia dubtat si m'hauria passat de la marca; però en arribar a aquella petita clariana es van esvair tots els dubtes: a la tercera roca grossa del darrer gorg hi havia la cara esculpida per Quetzalcoatl, i vaig saber amb certesa que havia arribat al lloc indicat.
Vaig deixar la roba i les sandàlies al sarró i ho vaig penjar d'una branca, rere uns matolls. Res d'allò em feia falta.
*
El primer contacte amb l'aigua em va estremir sencera. Quan havia estat l'última vegada que m'havia banyat amb Tlaloc? El record de sentir-lo endins i arreu, en les entranyes i entre els cabells, m'encenia.
Vaig començar a pujar pel riu, acostumant els peus a la nuesa i a les pedres arrodonides, començant ja a sentir el descans d'haver trobat l'indret. L'aigua em lliscava riallera entre els peus que s'anaven familiaritzant a les textures i a mantenir l'equilibri. Notava com se m'aguditzaven els sentits ràpidament.
Els arbres de la ribera s'agenollaven al llit del riu, bevent pacients la saba cristal.lina que corria riu avall, intuint que aquella font de vida era venerable; i hi enfonsaven, com mans, les arrels, per xopar-se'n.
La pujada era quasi tota a la penombra, perquè els arbres eren alts i la vegetació espessa. De tant en tant, però, s'obrien petites clarianes i a cada una d'elles el cel havia pres un to diferent. També era més senzill, llavors, veure els perfils dels monos rugidors passejant-se per les copes més altes, aprofitant la darrera llum per alimentar-se; i el vol de les darreres aus que o bé es resguardaven o bé es llevaven per desfer-se en la nit.
Vaig fer una pausa per escoltar com el meu cor bategava excitat, quan de sobte em va donar la sensació que algú m'havia estat seguint.
No es veia a ningú. Podria ser que algú hagués arribat fins allà, des del poble, però seria estrany que no m'hagués dit res. També podria haver estat algú de la Loma, tot i que a aquelles hores no tenia massa sentit. De tota manera no veia a ningú, i vaig seguir pujant amunt.
Tenia els pèls del cos eriçats; tota jo atenta a qualsevol percepció estranya. I sí, seguia notant com no estava sola; i les narius, completament obertes al món odorífer, se m'inflaven cauteloses: captaven alguna cosa.
Era una olor fortament animal, cada vegadada més pronunciada, amb un punt de fortor i un punt de dolç; de caliu mamífer.
Ja no em sentia perseguida però sí estranyament observada.
Els sons de la natura havien començat a dividir-se amb molta claredat i s'ordenaven de nou seguint qui sap quines partitures, creant una harmonia misteriosa i tranquil·la, som si es tractés d'una dansa on cada element fóra un gir concret, un pas definit, un instrument sublim i únic: la falguera acariciada per l'aire, l'aigua escorredissa per sobre la roca, la que s'enfonsava en la gruta, les granotes i els gripaus fent escales, el rugit malencòlic d'un primat, els grills marcant el compàs...
M'havia quedat una bona estona quieta, sentint com la música es filtrava endins la pell; allà hi convergia una bellesa que quasi feria l'ànima, en una sàdica sensació d'inquietud, passió i amor: d'harmonia massa perfecta.
Vaig seguir caminant fins la bifurcació del riu, coronada per una clariana, on dos cabals s'unien abraçant una gran roca que havia caigut just al mig: com per disposició divina; un ull de pedra escupit per la muntanya, coberta de molsa. Em va semblar un bon lloc per asseure'm a esperar la nit.
Els músculs se'm relaxaven i tot el meu cos seguia obrint-se als sentits. El bosc xiuxiuejava aquella melodia dolça i embriagadora; les gotes esquitxades sobre la vegetació del riu brillaven amb els reflexos d'un joc de llums màgic; les lluernes s'inflaven com petits focs intermitents, hipnotitzant-me.
De sobte vaig veure passar entre les falgueres una ombra sigilosa. Vaig aguantar la respiració i afilar la vista.
No em va caldre fer masses deduccions: la presència que havia notat fins llavors havia pres forma i s'havia deixat veure uns instants.
Vaig quedar-me quieta, escrutant l'indret on l'havia vist, però eren tantes les ombres que s'havia pogut amagar a qualsevol lloc. Semblava, però, que la melodia que fins llavors era clara s'hagués difuminat i en canvi els grills freguessin les ales amb més inquietud. Però no el veia.
El cel va captar la meva atenció durant uns moments: era d'un violeta espectacular, clapat de núvols esponjosos i ataronjats; aviat es faria fosc. Vaig respirar fondo per omplir-me de la primera brisa del crepuscle, del primer i esperat bes d'Ehecatl, però em va sorprendre de nou l'olor de l'aire, entre agra i càlidament dolça, com la llet reposada. Intentava identificar aquella flaire amb algun mamífer conegut, quan vaig notar el seu alè pesat al clatell.
Llavors van passar moltes coses. Em vaig girar espantada per trobar-me amb els ulls ambrats, entreoberts, d'un felí enorme, negre, amb les orelles baixes i tenses, uns ullals de mareig que brillaven.
Vaig anar per fer un salt i baixar per davant de la roca, però no vaig tenir temps: quatre urpes afilades se m'avançaven, estripant-me la pell de l'espatlla, i el crit que vaig deixar anar va reverberar només uns breus segons abans de ser completament absorbit per la frondositat del bosc.
Estesa sobre la roca, de cara amunt, la ferida em coïa i em semblava que m'havia dislocat l'espatlla; no em podia moure. Em trobava allà estirada, sentint-lo encara molt a prop, i mirant estúpidament les primeres estrelles d'aquella nit que seria molt, molt llarga.
Comentaris
-
I què passarà?[Ofensiu]angie | 28-11-2005
Intriga en aquesta prosa descriptiva, plena de colors i detalls....
Tens un estil molt característic, quetz.. Misteriós.
Un beset, i les altres entregues de l'urpa.
Angie -
ambre | 18-11-2005 | Valoració: 10
Hola quetz,
M'has de passar un diccionari de mitologia azteca ( és azteca, inventat, o mig, mig? ).
T'ha quedat molt maco, encara que a mi em mata la curiositat i perdo el fil intentant avançar-me en l'acció, crec que la intriga no és bona companya de la poesia.
També, amb la capacitat descriptiva que tens, m'ha sobtat quan has fet servir aquell: "quan de sobte em va donar la sensació que algú m'estava seguint". Si que va avans un altre frase que la posa més en context, però tot i així...
Les teves descripcions són sorprenents, és un plaer llegir coses teves. M'has recordat "El viejo que leia novelas de amor" de Luís Sepúlveda.
Fins aviat
ambre
-
Preciosa descripció[Ofensiu]Màndalf | 12-11-2005 | Valoració: 10
La que fas d'aquesta noia azteca a través de la jungla. La sensibilitat dels seus sentits deuria ser excepcional vivint d'aquesta manera la natura. També incorpores molt bé la seva relació amb els seus déus i les seves creences.
De cop la poesia del relat es converteix en terror. No deixes opció: cal llegir la segona part.
Una nit molt llarga, sota les urpes d'un felí gegant? -
Una prosa correcta[Ofensiu]foster | 12-11-2005
però massa elaborada per a un relat d'intriga, d'acció, terror?
L'excés de descripció m'allunya de la tensió interna aconseguida en moments puntuals.
Un estil interessant i una proposta agosarada que no m'acaba, però, de funcionar.
Sí, però, tinc ganes de llegir la continuació, potser allí m'espera la resposta??
Per cert, és un bon aprofitament de parts delicioses del teu repre sobre l'inspiració.
suac i resmuac
foster -
Melodia que es filtra en la pell.[Ofensiu]Jofre | 11-11-2005 | Valoració: 10
Quetzcoatl,
Ens condueixes amb molt de traça per aquesta abundant i generosa vegetació.
Els elements sensuals i naturals de la primera part tenen el teu do i emprempta personal: el de fer-nos continuar amb tu el trajecte malgrat la incertesa.
Les descripcions són mítiques i jo també voldria conèixer més elements propis d'aquest àmbit tan ple de vitalitat del planeta.
Fixa't que tot i que ho has escrit tot amb molta claredat i riquesa (no hi ha ombres innecessàries), esperem amb delit un episodi nou de L'urpa del felí, i aquest mèrit és només teu.
S'aconsegueix elaborant i quedant xop de tot el que vius i coneixes, amb molt de tacte i deixant rastre (d'aquells que no s'esborren perquè són dolços).
Preciós Quetzcoatl.
T'agraeixo les teves paraules i el teu afany.
Una afable abraçada!
:-)
Segueix bategant! -
m'agradaria.....[Ofensiu]blaumar | 08-11-2005
que fos un desenllaç natural com la història que espliques, per cert jo també he quedat intrigat i no solsament pel desconeixement de la mitologia.sols sé qué vol dir quetzcoal.
espero l'inevitablement tràgic desenllaç
una abraçada -
estic molt intrigada...[Ofensiu]ROSASP | 08-11-2005
M'has deixat estremida i inquieta amb aquesta visió de les estrelles i l'urpa del felí encara tan propera. M'ha semblat una viatge a la profunditat de les coses, una aprofundir en les sensacions i les remors dormides de la natura.
Li dones noms al vent, a l'aigua, a la nit com si fossin déus que amatents vigilen i protegeixen més enllà de les llegendes i les creences de les fetilleres.
Què vol de tu aquesta fera? No sé, però m'ha semblat molt més propera del que sembla. Potser al mirar-la als ulls has pogut reconèixer una estranya connexió d'observació i supervivència que també duiem a dins...
Ai, ho sento però em despertes els sentits i no puc deixar d'imaginar l'escena.
Saps, jo també sóc una apassionada dels contes fantàstics.
Espero poder llegir aviat la segona part!
Una abraçada! -
Hola Quetz![Ofensiu]brumari | 08-11-2005
Amagat entre les falgueres i amb l'ai al cor, espero el II.
M'agradaria que algun dia ens expliquessis alguna cosa d'aquest seguit de déus (són déus?) que entren i surten dels teus contes.
Petons
Valoració mitja: 10
l´Autor
![Foto de perfil de quetzcoatl Foto de perfil de quetzcoatl](/imatges_autors/78436.jpg?rnd=1625516837)
91 Relats
824 Comentaris
163277 Lectures
Valoració de l'autor: 9.76
Biografia:
Diuen que vaig néixer amb presses... a les escales de ca la llevadora. De la meva infància no recordo gairebé res, però devia ser maca.D'adolescent m'agradava la creació i escrivia molt però "vivia" poc. Després d'uns anys d'efervescència em vaig apagar; vaig passar un parell d'anys una mica perduda, passiva i superficialment.
Finalment vaig fer les maletes i me'n vaig anar un temps a centreamèrica. Allà em vaig despertar del tot i vaig viure tan intensament que si m'hi hagués quedat el cor m'hauria estallat. Vaig tenir temps de sentir-me sola, acompanyada, enamorada, desolada; vaig fer projectes, vaig construir coses, vaig destruir-ne algunes i deixar-ne d'altres; vaig conèixer paratges i persones meravelloses; també em vaig començar a conèixer a mi mateixa; vaig obrir les portes del meu esperit, vaig créixer... A través de relatsencatalà vaig escriure i molt, i de moment ha estat la meva època més prolífica relatairement parlant.
Quan vaig tornar de centreamèrica, vaig estudiar infermeria i em va agradar molt —però no em veig treballant en un hospital o ambulatori. Vaig conèixer el meu home i vam començar a plantar i a ser més autosuficients. Des de llavors la sobirania alimentària i la salut humana i mediambiental són dos temes en els que crec i que em motiven molt.
El 2009 vam tenir una nena. És l'experiència més fascinant que he tingut mai i constantment aprenc i desaprenc coses a través d'ella. També és cert que des de llavors tinc molt menys temps per a mi i en conseqüència per escriure, però espero anar-lo recuperant. De moment intento ser tant bona mare com puc i combinar-ho amb l'hort i el dia a dia.
El temps passa volant però me n'adono que amb una bona actitud davant la vida, no cal esmerar-se en buscar la felicitat que tant vaig idealitzar en l'adolescència, després del primer amor. La felicitat és un camí i una manera de fer i viure. Som els únics responsables de les nostres vides i penso que amb intuïció podem acabar familiaritzant-nos amb l'atzar.
Tanmateix penso que també he de dir que no podem eludir la responsabilitat individual i col·lectiva que tenim envers les grans injustícies i profundes desigualtats que passen cada dia al nostre món.
2024: seguim evolucionant! sempre amb ganes d'escriure però amb falta d'espai i temps. Nostàlgia del temps sense responsabilitats...; i molt agraïda pel que la vida em regala cada dia.
Espero que us agradi algun dels meus relats!
teaspoontrader@gmail.com