Cercador
ELS CAMINS DEL SENYOR
Un relat de: roberPerò, l’empenta de la il·lusió que fins aleshores l’havia guiat pel passadís es va esvair dins la penombra de l’incòmode confessionari. A través d’aquell entramat de fustes entrellaçades que filtraven la desconeguda veu d’un perfil desdibuixat que li parlava en nom de Déu. I, amb la mirada atemorida escoltava i atenia, per primera vegada, les paraules d’un interrogatori recriminador.
―Et portes bé a casa? -digué la veu greu.
―Sí -respongué esporuguida.
―Estàs segura?... Pensa que Déu t’escolta i tot ho sap. Has fet enfadar mai a la mama?... L’obeeixes sense queixar-te?...
―Bé... a vegades, m’oblido de fer-me el llit i rondino quan em toca parar la taula.
―I et sembla bé això? La mama t’ha donat el do de la vida i, li pagues d’aquesta manera?... Tens germans?
―Sí, un.
―T’hi baralles?
―A vegades -diu amb la veu tremolosa.
―I, què fa la mama?
―S’enfada, ens crida i ens renya.
―I, creus que està bé fer-la enfadar?
―No.
―Doncs, perquè ho fas? Saps que és pecat... És més, has mentit a la casa de Déu al dir-me que et portaves bé.
Emmudida, surti del cubicle de fusta amb els dits entrellaçats de les dues mans, els mateixos que s’entrellaçarien més tard amb la mà de la mare de camí de tornada a casa, on hi veia, amb la mirada baixa, les antigues petjades impreses de la il·lusió perduda. En canvi, ara, s’enduia carregat a les espatlles el sentiment de culpa i una brutícia a la pell, tacada amb el pecat de la innocència, que l’aigua no netejaria.
Comentaris
-
Deien que camins...inescrutables![Ofensiu]Romy Ros | 13-04-2020 | Valoració: 10
Felicitats per aquest relat que explica molt bé que hi va haver una època, la de la nostra infantesa, que gairebé tots els camins eren pecat! Així ens ho volien ensenyar i sempre haviem de demanar perdó si voliem gaudir d'un trosset de cel, quan nosaltres infants innocents només volíem jugar. Alguns capellans i altres especímens si que tenien la ment bruta i inescrutable.
T'envio una salutació gens pecaminosa.
Romy Ros ;)
-
Pecat amagat mig perdonat...[Ofensiu]Nil de Castell-Ruf | 23-02-2020 | Valoració: 10
Et pot jutjar els capellans, però cal reconèixer que també tenien la seva part bona. Ara la gent es treu els remordiments i les cabòries, abans eren pecats, anant a cal psicòleg o a una pitonissa que l'endivini el futur. Els mestres i els pares d'aquella època tampoc és que fossin gaire útils per a parlar dels problemes. Un relat molt ben escrit, amb un català excel·lent! Això si, aquests "portat bé" de dubtosa catalanitat, jo hauria substituït per el nostrat " fes bondat". Nil
-
Aula de matemàtiques[Ofensiu]kefas | 09-02-2020
M'agrada. Al confessionari hi vaig aprendre a multiplicar. Era impensable explicar al mossèn que ens havia fet entrar el catecisme a cops de vara de palmera que havia fet un pecat mortal. Usava un mètode compensatori. Si considerava que un pecat mortal valia com nou venials, a la confessió ordinària hi afegia tres venials durant tantes confessions com siguessin necessàries per arribar a nou.
-
Manipuladors[Ofensiu]Montseblanc | 08-02-2020
Hi tant que era així, m’has fet recordar la meva confessió i les dels meus germans. El que vam patir per pensar algun pecat per confessar. I vam acabar mentint al capellà per poder dir alguna cosa. Sí, ho recordo, tots vam dir el mateix “de vegades no obeeixo als pares i també em barallo amb els meus germans”, i el veritable pecat va ser dir aquesta mentida hahaha. Quines històries! El teu relat ho reflexa, el que ens feien patir a la canalla amb totes aquestes parafernàlies, quan nosaltres ja érem prou innocents i lliures de pecats, però eren els capellans els que per primera vegada ens embrutaven i ens feien sentir culpables. És bo el teu relat. Gràcies!
l´Autor
![Foto de perfil de rober Foto de perfil de rober](/imatges_autors/1040100.jpg?rnd=404827976)
28 Relats
87 Comentaris
12107 Lectures
Valoració de l'autor: 9.92
Biografia:
Nascuda a Barcelona i actualment resident al Vallès oriental.Gràcies pels vostres comentaris.
Per qui vulgui contactar en privat.
merigalo@gmail.com