Cercador
Viatges interiors (1era part)
Un relat de: Galzeran (homefosc)Viatges interiors
Quinze anys. Una tercera part de la meva vida, sense caminar per aquests carrers. De fet, sols havia viscut uns altres quinze anys en aquesta ciutat, aleshores un poble gran amb aspiracions. Pel que he vist aquest calorós matí de maig, caminant amb calma, ja s'ha fet aquella gran ciutat que el començament de la democràcia havia promès.
Mirant les obres de la nova estació dels ferrocarrils, al costat de la casa Bauman, veig que va de debò la intenció de convertir-se en la capital de la comarca, però segons un avi que es mirava les perforacions, ja haurien d'haver acabat fa temps, però que aquell accident de Barcelona, en el metro que estan construint, va fer repensar tot el projecte, i ara han tornat a començar de zero. També m'ha parlat d'una màquina immensa, de la que hi ha una maqueta al Raval de Montserrat i no sé que més m'ha dit, ja no l'escoltava. Li he donat les gràcies per tota la informació, després de dir-li, una mica a la força, que ja feia anys que no venia per aquí.
A mig dia he quedat amb la Koika, és diu Carme Dinares, però tots li dèiem Koika. Ens dúiem set o vuit anys, i quan vaig marxar d'aquí, ella en tindria vint-i-dos o vint-i-tres com a molt. Estava en la plenitud de la seva maduresa i tenia uns ulls verds que et deixaven clavat. Rosa i no gaire alta, però ben proporcionada, tant en el físic com en l'intel·lecte. Estava fent periodisme i estudiava idiomes. Una noia que prometia força. Sé que ara té dos fills, la Júlia i el Gerard, i que s'ha separat del cràpula que sempre havia estat el seu marit, el Joanot Fillol, un llepafils que encara no sé com va tenir-la prou engalipada com per acceptar casar-s'hi.
Tombs de la vida.
A l'ombra dels arbres del Passeig hi ha un parell de restaurants on es menja força bé, segons la meva amiga del passat. Com encara queda una hora ben bona, abans no ens retrobem en aquelles ombres, decideixo fer un tomb pel retrobat parc de Vallparadis. Visito els hipopòtams de cartró pedra i els ossos exposats a l'aire en un racó força transitat, als peus de la cartoixa. M'enfilo a la coqueta fortificació i passejo pel seu museu, i em prometo retornar quan obrin l'exposició dels retalls del passat que han desenterrat a tocar del pont de Jacquard, just on estarà la futura estació dels ferrocarrils. Reviso aquest darrer pensament, futur i passat, retrobats en un punt determinat i concret.
El passat ens parla d'un terreny de caça, a prop d'un riu, on els animals s'abeuraven i on els homes aprenien a caçar, era un indret fàcil per fer experimentar al jovent que volia assolir l'estatus de persona adulta, amb la seva primera peça de caça. En l'actualitat, i en el mateix indret, es construeix una estació de transport públic, a tocar d'un sector d'estudiants universitaris, on els joves comencen a convertir-se en adults, o potser serà on decidiran no créixer més i viure els seus somnis, una mica de temps més.
Més tombs de la vida, on tot canvia.
Per acabar el passeig, he travessat el pont que uneix la cartoixa i les esglésies de Sant Pere, que estaven fent-hi obres i no les he pogudes visitar, ni amb el meu passi especial; l'església té els seus codis, i no casen amb els meus, per més que alguns no hi vulguin trobar diferències.
Església i estat, tot una, en un camí on el destí és l'eternitat. Uns de la vida més enllà de la vida, i els altres, en tinta sobre paper, en teles pintades o pedres esculpides. Si sabessin quan efímers ens semblen tots els seus somnis, i que de fet, no deixen de ser-ho, efímers.
A tres quarts d'una m'estic en el Tívoli consumint un aperitiu, sota l'ombra dels magnífics arbres del Passeig. El nom del local m'agrada, els darrers quinze anys he estat més d'un cop en aquest poble a tocar de Roma, lloc d'estiueig, amb els seus famosos jardins, plens d'aigua, de verd, i d'estrangeres joves que si passegen, molts cops soles. Un bon llatí ha de saber aprofitar aquestes circumstàncies, però aquesta història no caldrà comentar-li a la Koika. Potser ella també coneix el lloc.
-Records del passat?
La seva veu em retorna al present, encara no m'ha donat temps d'obrir els ulls, que ja contraataca.
-No volia quedar-me en aquest lloc, per dinar, si vols, ens hi quedem.
M'aixeco de la cadira, tants anys sense veure-la, ni escoltar-la. Tants anys de visitar Tívoli, cercant una mala substituta d'ella. El reflex servil, educat, d'un cavaller amb experiència s'ha ensorrat en mirar-li els ulls. Segueixen preciosos, com els vaig poder deixar escapar? Com em vaig allunyar d'una dóna així?
-Koika, tants anys... -dos petons de germà, prement suaument els seus braços, les galtes fresques, malgrat la calor.
-Sort que he aparcat be el cotxe, amb aquesta calor he hagut de posar l'aire condicionat... m'has dit com abans... gràcies, veig que encara et queda un petit racó de memòria... han passat tantes coses.
-Vols seure, o demano el compte?
-Seiem, crec que aquest nom de Tívoli t'ha de portar records agradables, de ben segur. Per cert, t'he de dir Giulio?
-Si ho vols pots dir-me "ase com fuig".
-No voldria retornar a aquell moment...
-Giulio estarà bé, gràcies, és el que posa en el meu passaport.
Les nostres mirades es queden penjades observant-se, per un segon, deu, una eternitat, ella segueix sent tan bonica...
Fins que veig com els colors li pugen a la cara, acota el cap i es posa unes ulleres de sol, que li amaguen els ulls, aquella mirada que tantes nits he somiat. Em sap greu, voldria enregistrar-los a la meva retina i en tancar els meus, retrobar els seus, mirant-me, eternament.
-Ja me les trec, no pateixis, encara fas aquella cara que paga tot els seus pensaments. Amb aquesta mirada no hauràs triomfat gaire en aquells jardins d'aigua de Tívoli. O potser sí? T'han deixat conquerir algun cor extraviat?
-Sempre m'has dut avantatge en aquest sentit, Koika, tu guanyes. Però et demanaria que aquest tema quedes en el meu camp personal i íntim. He estat tot sovint en aquells jardins que tu també coneixes, com deus recordar l'hostal a prop de la plaça d'Espanya, a Roma, a tocar d'aquella pizzeria amb el seu jardí.
-Tenia divuit anys, i tu... eres tan... adulador, no exactament adulador, però sabies com captar el meu interès.
-Vaig captar alguna cosa més...
-Aleshores era la teva dóna, totalment.
-Sense papers.
-A tu sempre t'ha agradat estar en llocs on no calen papers oficials.
-He canviat, algunes coses, de la meva vida.
-Però encara em somies a mi.
Es torna a treure les ulleres, millor així, però sembla que la conversa arriba a un punt sense continuació, a un cul de sac. Com sol passar en aquestes situacions, arriba la cambrera, una noia jove, no gaire lluny de l'edat de la Koika a Roma.
Demana un vermut negre, amb gel i prou.
Ella tampoc no ha canviat gaire, segueix amb la seva beguda preferida per abans de dinar. No és un vici, és un costum, una tradició que vàrem iniciar en la nostra joventut i que tots dos continuem avui.
-Algunes coses no canvien -vaig comentar.
-Les dones com jo, no canviem gaires coses. Ni anys que passin.
-Com estan els teus pares?
-Com ja deus saber, el meu pare va morir d'una embòlia, ja en duia tres o quatre, i l'última, que va ser fluixa, se'l va endur quan ja tornava cap a casa.
-Ho sé, sí.
-Ja veig que no et fa fred ni calor.
-He estat a Roma i Pisa, tots aquests anys, gràcies a ell.
-La feina la vas buscar tu.
-Jo volia dur-te amb mi, en vàrem parlar força, recorda.
-No podia deixar la carrera a l'últim curs, no amb aquelles notes... i era jove, que volies que fes, si tu no et volies casar, i aleshores va sortir el llepafils del meu marit... i tu vas marxar, vas desaparèixer.
-En alguna cosa coincidim.
-En moltes, em penso.
-Sí, però en això de dir-li llepafils...
-El meu pare t'admirava, t'estimava, però quan va aparèixer aquell mig home, amb les seves empreses, i el seus cotxes descapotables, el seu cabell enclentxinat, els seus diners de futur... tot plegat, el meu pare era un home a l'antiga, i tu no oferies gaires garanties, et va buscar un futur estable, volia que tornessis triomfant... però vares desaparèixer del mapa, sols rebíem les teves postals de Nadal... molt poca cosa.
-I tu vas triar l'enclenxinat.
-Saps que no hi ha res que sigui tan simple com això.
-També saps tu que aquesta trobada no pot acabar sent un seguit de retrets personals, que no ens poden dur enlloc.
-Ja sabem on vols anar a parar, i que pretens, i ja et dic que no penso oposar-hi cap resistència, vull anar on tu vagis.
-Ets com et recordava.
-No és difícil, jo no he canviat gaire... si ho vols, passem del dinar i anem per feina.
-No d'aquesta manera. I no sols vull una cosa de tu, un punt concret, He vingut per alguna cosa més que el teu record, o el teu cos.
-Em sorprens, potser t'he jutjat malament.
-Podríem dir que has fet malament de jutjar-me, però ho podem solucionar.
-Estic impacient.
Ella somriu, ha guanyat el primer cara a cara, però no podríem dir que estigui tot decidit. De fet he vingut per feina, però tampoc tinc cap pressa per enllestir, i més quan tinc al meu davant alguna cosa més que un record, un desig frustrat i frustrant. Es torna a posar les ulleres fosques mentre fa un glop complagut del seu Martini fred. El seu somriure és contagiós, i faig un assentiment amb el cap, mentre prenc l'últim glop de la meva beguda, ja no gaire fresca.
Comentaris
-
tècnica[Ofensiu]Urepel | 28-12-2010 | Valoració: 10
Una de les coses més complicades d'assolir, per a mí, és trobar l'equilibri de la prosa en qualsevol text. Que no sofreixi alts i baixos continuats, vaja, que no sembli artificial; que apunti on apunti i digui el que digui sigui, si més no, equilibrat, centrat, continuu... M'agraden els canvis de ritme, però és més fàcil fer això que no equilibrar.
Des de bon començament m'ha sobtat per com d'impecable ho has escrit. No ho dic per fer-te la pilota, sinó perquè abans mateix de que acabi el segon paràgraf has introduït sense sortir del mateix llenguatge interior del personatge molta informació que lliga perfectament. No sé si m'explicaré bé... A veure, sense ni tan sols sortir del que és un fil narratiu propi, una història que va sent explicada poc a poquet, amb mesura, que s'allargarà, et serveixes del passat, present i futur del mateix escenari on l'has col.locat suggerint el propi del personatge. No es que no desentoni gens, sinó que després de llegir-lo per segona vegada ho veig la forma més encertada de fer-ho. Perquè ens entenguem, els "detalls" i el que "crida l'atenció" a en Giullio i el que s'acaba narrant, acompanya de forma esplèndida amb records que en té, amb informació de primera mà i objectiu de futur. I alhora, sembla que és mesurat, sense caure en la trampa d'excès d'informació o les floritures. Amb poc dius molt de forma molt elegant, l'art del bon escriptor.
Després es desgrana un mà a mà amb la Koika, i em sembla un xic distant, però dóno per fet que hi ha intenció, no per res no es veuen des de fa temps i hi ha enmig un passat tèrbol que desgranar entre tots dos, una nova història que ja enganxa, que s'ha d'anar invocant per resoldre els dubtes que el lector tingui amb un i altra personatge. Per saber del present i com esdevindrà el futur, caldrà saber què més va passar...
De debò noi, un 10 en la tècnica.
I gràcies pel teu comentari, ja que hi sóc.
-
Relació amb misteris en el temps[Ofensiu]Sergi Elias Bandres | 17-05-2009 | Valoració: 10
Interessant... la relació es fa molt original i amb un cert aire de misteri... serà qüestió de llegir la segona part.
Sergi -
M'has deiat amb...[Ofensiu]Romy Ros | 15-04-2009 | Valoració: 10
ganes de llegir més. Serà aviat la 2ona part? Vull conèixer el desenllaç d'aquesta parella que es passeja pels records del passat i que suaument es retreuen antigues pors que ara a res condueixen. Enhorabona perque m'has enganxat!
Valoració mitja: 10
l´Autor
![Foto de perfil de Galzeran (homefosc) Foto de perfil de Galzeran (homefosc)](/imatges_autors/474023.jpg?rnd=199204683)
96 Relats
838 Comentaris
267286 Lectures
Valoració de l'autor: 9.96
Biografia:
A voltes escric per necessitat.(Maria Barbal dixit)
La foto de la portada del llibre és un dibuix de la relataire allan lee, i podeu comprar el llibre digital aquí
El bloc de l'home fosc té més relats i poesies meves aneu-hi per aquí
De mica en mica aniré marxant, potser sols quedaran alguns relats presentats i escollits en els concursos, i potser algunes poesies, però fins i tot aquestes acabaran per volar-
Dels meus relats a concurs, que durant els anys de participar van quedar finalistes, n'he fet un recull electrònic que podeu baixar/descarregar gratuïtament des de LEKTU
No sempre els he publicat sota aquest perfil, però tots es poden trobar dins la pàgina de relats en català.
![](https://homefosc.files.wordpress.com/2021/07/2021.06-la-lleixa-del-concurs-portada.jpg)
Com evoluciona el nom que utilitzo a les xarxes.
F. d'Armengol és la base de tot plegat
darmengol es com ho escriuen ara al meu fill
darman em deien els amics, fa uns anys, quan anàvem al cinema amb la colla, i un dia ens vam topar amb la peli darkman. Cosa que va derivar en darkman quan em vaig inscriure a aquest portal allí pel 2007, i quan un antic relataire em va dir que quedava més autèntic home fosc Ajuntant els dos mots, vaig adoptar aquesta paraula per identificar-me a les xarxes. I en record a la família de la mare, ara poso Galzeran davant de l'homefosc. Galzeran-homefosc i ara crec que ja no ho tacaré més, si més no, en aquest perfil, el primer que vaig obrir a Relats en Català.
UN ALTRE JO
ESCRITS DE L'HOME FOSC
L'HOME FOSC AL FACEBOOK
AUTOR A GOODREADS
LA LLEIXA DE L'HOME FOSC
I si us cal fer algun comentari més privat darman59@gmail.com
A l'octubre del 2024 publicaré la meva primera novel·la de fantasia màgica en un món inventat, que algunes vegades s'assembla a casa nostra. I arribat el dia, que ja falta menys, si el voleu comprar el trobareu aquí, a edicions secc
Gràcies per llegir-me.
Ferran d'Armengol
/////////////////////////////////////////////////////////////////////
A voltes, madurar exigeix caure de l'arbre.
/////////////////////////////////////////////////////////////////////
Últims relats de l'autor
- Entre el cel i l'infern
- A RAIG PER UN COMIAT
- LLIGAMS ETERNS - (Arc a la Ràdio - Cicle de la Vida - Gener - Adolescència)
- VISITA DIÜRNA AL ZOO - (Arc a la Ràdio - Cicle de la Vida - Desembre - Infància)
- CAMINS DE LLUM (Arc a la Ràdio - Cicle de la Vida - Novembre - Naixement)
- DELLÀ DEL TEMPS - (Somnis Tricentenaris)
- TORNAREM A LLUITAR
- L'ORDRE DE LES EVIDÈNCIES (ARC a la ràdio - Colors - Maig - Negre - Misteri)
- UCRONIA PARLAMENTARIA (ARC a la Ràdio Colors - Març - Blau - Relats històrics)
- L'ÀVIA FEIA PUNTES DE COIXÍ - (ARC a la Ràdio Colors - Febrer - Rosa - Sentimental)
- ARRELS HUMANES (ARC a la Ràdio - Desembre - Groc - Ciència Ficció)
- Darrere la porta - ARC A LA RÀDIO - Novembre - Vermell - terror
- NO T'HE PERDUT
- CELSIUS 233 (Ganduls i malfactors) - (ARC a la Ràdio - Escriptura)
- Deixa'l Créixer