Cercador
Sorreta negra
Un relat de: Mena GuigaTornava de caminar pel bot de l'aigua, o trencall.
Tornava de caminar no pas per problemes podals ni per poesia (mig)imposada.
Simplement tornava de caminar per aconseguir treure una negroreta de terra molt fina entossudida en quedar-se a les ungles dels peus després d'una sessió d'horticultura sense calçat adequat. No ho era, posar-se una bossa de plàstic embolicant cada peu, tot seguit un mitjó i encara una altra bossa de plàstic com a tercera capa i peus enfonsats en botes, sí, de pluja, però igualment, creia, servibles?
Bon èxit, els peus s'havien deslliurat de la brutícia indesitjada. La dona va voler-los, a més a més, esbandir en una de les fonts del passeig marítim. Llestos!
I, de cop, entre un contenidor i l'inici de la platja, sota un tamarinto, un ocell nadó en estat miserable. No es bellugava, llevat del bec, poc petit, amb esforços d'obertura respiratòria. Sobre el terra fort i escalfat, hostil...quant deuria fer que s'hi estava? la tarda començava a plegar veles. Com hi hauria anat a parar? Encara no havia desenvolupat les plomes com cal. Segurament es tractava d'una gavina. Li va fer l'efecte, sí. La mort s'engreixava de l'au a mossos gegantins. Ocell mut amb ulls negres com punts i final d'una història minsa que no havia comptat ni amb punts i seguit ni pàgines per girar. Un ésser agònic, protagonitzant un tràgic poema del que semblava pidolar-ne l'escriptura. La dona, entre poruga i anguniosa, va voler ajudar-la com fos. Va demanar a dos nois negres asseguts en un banc si els feia res sisplau d'agafar la bestiola i posar-la dins una bossa que ella tenia. Parlaven 'un poco de español'. Van ser amables i delicats. Els va semblar que l'ocellet tenia esperança, lluitava per la vida. No obstant, l'ocell es mantenia garratibat, encarcarat, com una pedra. La dona ja tenia al cap una coneguda, una anciana que acollia i sovint salvava gats i algun ocell. Assolir-ne el domicili, cercar-ne consell i, sobretot, ajuda. Ella sabria què fer.
A mig camí, a l'alçada d'un parc ple de flora espatarrant i xerrameca de cotorres, la fràgil au va aconseguir realitzar un seguit de moviments inesperats. Els espasmes del traspàs. Les noves ales.
La dona es va aturar, va 'entendre' sense voler entendre, va necessitar que algú méssvveiés l'ocell, qui fos, saber-ne un parer que extirpés el seu clar pressentiment. Una senyora gran amb caminador va ser l'escollida, per ser la primera en passar. Li va mostrar l'ocell, el va tocar i, entesa, sentencià:
-Està ben mort. Te'l pots menjar.
Què?
El seu difunt marit havia estat caçador, va afegir.
La dona va portar el cadàver al pati de cas seva. Va fer un sot d'uns quants pams. Va col.locar-hi l'ocellet, amb una flor al damunt, una flor de pastanaga silvestre, que semblava un brodat filigrana . Va colgar-lo i, sobre la terra, terra fosca com la que se li esmunyia a les ungles, un llit de fulles de morera que, caigudes de l'arbre, i amb un groc preciós, compartien amb la petita au l'aventura vers una altra existència plena de llum, pura poesia.
Tornava de caminar no pas per problemes podals ni per poesia (mig)imposada.
Simplement tornava de caminar per aconseguir treure una negroreta de terra molt fina entossudida en quedar-se a les ungles dels peus després d'una sessió d'horticultura sense calçat adequat. No ho era, posar-se una bossa de plàstic embolicant cada peu, tot seguit un mitjó i encara una altra bossa de plàstic com a tercera capa i peus enfonsats en botes, sí, de pluja, però igualment, creia, servibles?
Bon èxit, els peus s'havien deslliurat de la brutícia indesitjada. La dona va voler-los, a més a més, esbandir en una de les fonts del passeig marítim. Llestos!
I, de cop, entre un contenidor i l'inici de la platja, sota un tamarinto, un ocell nadó en estat miserable. No es bellugava, llevat del bec, poc petit, amb esforços d'obertura respiratòria. Sobre el terra fort i escalfat, hostil...quant deuria fer que s'hi estava? la tarda començava a plegar veles. Com hi hauria anat a parar? Encara no havia desenvolupat les plomes com cal. Segurament es tractava d'una gavina. Li va fer l'efecte, sí. La mort s'engreixava de l'au a mossos gegantins. Ocell mut amb ulls negres com punts i final d'una història minsa que no havia comptat ni amb punts i seguit ni pàgines per girar. Un ésser agònic, protagonitzant un tràgic poema del que semblava pidolar-ne l'escriptura. La dona, entre poruga i anguniosa, va voler ajudar-la com fos. Va demanar a dos nois negres asseguts en un banc si els feia res sisplau d'agafar la bestiola i posar-la dins una bossa que ella tenia. Parlaven 'un poco de español'. Van ser amables i delicats. Els va semblar que l'ocellet tenia esperança, lluitava per la vida. No obstant, l'ocell es mantenia garratibat, encarcarat, com una pedra. La dona ja tenia al cap una coneguda, una anciana que acollia i sovint salvava gats i algun ocell. Assolir-ne el domicili, cercar-ne consell i, sobretot, ajuda. Ella sabria què fer.
A mig camí, a l'alçada d'un parc ple de flora espatarrant i xerrameca de cotorres, la fràgil au va aconseguir realitzar un seguit de moviments inesperats. Els espasmes del traspàs. Les noves ales.
La dona es va aturar, va 'entendre' sense voler entendre, va necessitar que algú méssvveiés l'ocell, qui fos, saber-ne un parer que extirpés el seu clar pressentiment. Una senyora gran amb caminador va ser l'escollida, per ser la primera en passar. Li va mostrar l'ocell, el va tocar i, entesa, sentencià:
-Està ben mort. Te'l pots menjar.
Què?
El seu difunt marit havia estat caçador, va afegir.
La dona va portar el cadàver al pati de cas seva. Va fer un sot d'uns quants pams. Va col.locar-hi l'ocellet, amb una flor al damunt, una flor de pastanaga silvestre, que semblava un brodat filigrana . Va colgar-lo i, sobre la terra, terra fosca com la que se li esmunyia a les ungles, un llit de fulles de morera que, caigudes de l'arbre, i amb un groc preciós, compartien amb la petita au l'aventura vers una altra existència plena de llum, pura poesia.
Comentaris
-
a volar[Ofensiu]Nua Dedins | 12-08-2024
Prosa poètica el teu relat, ' Mena Guiga'. Gràcies per compartir i t'aniré llegint que no t'havia vist per aquests relats en català! Bon agost i per a moltes més lectures!
-
gavines [Ofensiu]Atlantis | 10-08-2024
Tinc un veí, que no fa gaire es va trobar una petita gavina que no sabia volar i se la va emportar a casa. Feliçment es va recuperar i l’ha deixat en el mateix lloc on el va trobar.. Ha emprés el vol.
El teu relat m’ho ha recordat.
l´Autor
![Foto de perfil de Mena Guiga Foto de perfil de Mena Guiga](/imatges_autors/1037439.jpg?rnd=1415561317)
898 Relats
955 Comentaris
449192 Lectures
Valoració de l'autor: 9.83
Biografia:
Sóc del 66.I d'octubre.
I m'agraden les dues dades.
La vida.
El sentit de la vida és sentir-la, més que no escoltar-la.
Hi fan molt l'actitud i la voluntat (quin tàndem amb alts i baixos!).
He après que cal tenir-ho ben present (en cada moment present) i que si caic, caic, i si vull m'aixeco. I que a vegades cal ajuda, com també podem (hem) d'ajudar, sers socials com som. I de la patacada sempre alguna cosa en queda. L'ànima, però, no ha de voler aquest pòsit: el trascendeix, ha de fer-ho És molt més. El pòsit de la patacada és perquè el bon cervell se'n faci càrrec i ho integri. (com estic parlant! sóc jo?).
Entenc que som/podem ser/... : ànima-amor, entrega i unicitat, creativitat i complexitat.
'Sense pressa, sense treva', com deia Goethe, deixa-m'ho tenir clar, perquè...senzillament: és la vida.
L'escriure per què i per a què.
I seguir. Sent vulnerable i transparent (hi ha mesures, però el màxim possible), amb l'acceptació de les virtuts i els defectes.
La comprensió que dins aquesta vida n'hi ha unes quantes i que en el procés de canvi, en el fluir (puto verb! ...ara que pitjor és ''pillar') i els trams que comporta -mai indolors- és necessari. Per ser més qui sóc i per oferir la meva esfera, però també saber-la preservar (aquest fragment m'ha quedat un pèl 'miquelmartipòlic!: esfera, preservar) ;)
Mantra: jo agraeixo, jo estimo (aplicat o assajat, l'important és tenir-lo present).
Aquesta etapa que em fa abraçar-me, l'alegria en la tristesa i a l'inrevés. Si li dic 'maduresa' em foto una hòstia, perquè sembla com si la nena petita que duc a dins hagués de morir. I no és així. Me l'estimo.
Les queixes són mentides vestidetes de ganes de fer perdre somriures.
Abans la natura i les persones-persones que la matèria. Abans que el tenir, el ser. O un tenir-ser equilibrat, coherent i conscient. Gens fàcil, que els mots bonics i de compromís han de passar al nivell demostració-acció (hi ha ha graus, és clar).
I el món, tan tocat de tantes tecles...fa mal.
Si no hi ha res més allà dalt, en la serenor còsmica.... Sí que hi és. Abraçar el cel cada nit i escalfar-se amb els estels que brillen sense demanar res. I va a tongades.
Les paraules. El llenguatge. Els sons. Una màgia, quan està ben dut. Jo tinc la dèria d'escurçar noms propis...entre d'altres que qui em llegeixi-coneixi (és indivisible) captarà.
El 2018 he passat a ser VEGANA, la decisió més maca de la meva vida. Saber que no col·laboro gens en la indústria càrnica, làctica, d'ous, de la pell, de l'oci amb animals, de l'experimentació amb ells...fa estar millor. Crec, sincerament, que el veganisme és la llum del món i l'únic sistema redemptor.
****Tinc publicat un llibre de relats (tocant el tema eròtic, l'humorístic...i més): 'Al terrat a l'hora calenta' (Nova Casa Editorial). El meu primer fill gran. Els altres, contes per a infants, coescrits amb A.Mercader i il·lustrats per mi, són un dels rierols del feix que em conforma i va conformant.
butxaca5@gmail.com
Últims relats de l'autor
- Ara que tinc mig segle i tres lustres
- La gata a la barca
- Mar amarga
- En treure'm a passeig
- No pots fer res
- Sorreta negra
- Imogen, la Guapa
- L'Adam i la Madam
- Duia boina i treia fum
- La Karmina i la Romina
- El colom i les cotorretes
- La caseta blanca d'aquella àvia
- La flor blanca del tanatori
- L'home del frac i la dona del frec
- Llufa de fulla