Cercador
En treure'm a passeig
Un relat de: Mena GuigaEm van treure, tant sí com no.
Em van desarrelar d'un somni prou bonic al llit bastant fresc malgrat una tropical canícula.
Jo duia les espardenyes d'estar per casa, les de la sola més gastada, tant que els forats eren a picar de la porta.
Tot i ser d'hora, la veïna tampoc dormia. Com que les parets són fines com paper de fumar, sense haver d'agusar massa l'oïda, vaig sentir-la tota sola queixar-se d'una paparra que feia poc se li havia adossat al pàmpol de l'orella dreta, dissimulant, el llest insecte, entre uns quants piercings. La veïna, a més a més, patia de depressió crònica i en feia la crònica a qui arreplegués.
Em feia pal (i llarg) haver-me de canviar de muda. Qui ho diu? Amb la camisola de nit, va, tot serveix. Una reina, no feia massa dies, havia protagonitzat un acte oficial amb un sexy vestit arrapat de to argentat que més aviat semblava un picardies. Volia lluir cos i rostre, arrenjat amb una colla d'egoestético-operacions. Si aquesta reina portés la meva indumentària, de cop esdevindria magnífica i de moda selecta. Tal volta ella faria com jo i no li vindria d'aquí d'alliberar la primera llufa matinera que prometia sana i puntual visita a Can Roca?
Tot just havíem travessat el carrer, que la veïna encetà a seguir-nos. La Teia i la Neia m'estiraven cap a la plaça, ansioses per mi. La de la casa del costat ens assolí i començà la seva enganxosa conversa, paparra xerrameca. A ella no la treien les gosses, la treia el delit de sociabilitzar, de comunicació monòleg (el seu). Que no tenia quatre fills amb parella i, si no m'erro, algun nét? Que els emprenyés a ells!
Sort que el meu passeja-passeja amb les gosses, elles manant i menant, va esbandir, en qüestió d'uns minuts, aquella pesada. Tan fàcil com impedir que parlés, solapant-m'hi (cap problema de mala educació). I que una de les gosses defequés pràcticament als seus peus. Amb la real disculpa que li calia prendre la medicació, girà cua amb la paparra a l'orella que semblava una piga, un gairebé sensual 'lunar' que tenia el temps comptat. Vaig saber que la veïna visitaria un expert extirpardor dels petits xuclasang. L'expert també cobrava extra -i ben fet- l'atabalament que clientes com aquella comportava. L'expert es dedicava, a més a més, al coaching, en un centre petit i estret anomenat com ell més un adverbi de moda entre els alternativets. "Pep Ara". Si es llegia de pressa i es reforçava l'erra, resultava que la veïna anava a casa de la del pàmpol de l'orella. Coses que passen.
La Teia i la Neia van voler voltar una bona estona, em van canviar el recorregut, van (vam) remullar-se (-nos) en una font, van (vam) reposar sota l'ombratge d'unes frondoses acàcies i finalment cap a casa hi falta gent (no, les tres estem genial, no ens cal ningú més, en especial humà).
Com sempre, malgrat el goig de l'haver estat treta a pasturar, miraria d'escurçar la jornada en aquest tram de vida d'interiorització, recolliment, mandra, amistats molt selectives i comptades i, sobretot, molta por als mals del món extern.
L'endemà, indefectiblement, em tornarien a estirar, calia fer-me anar a escampar la boira, elles decidirien el camí.
I potser la veïna tornaria a intentar apaparrar-se'ns perquè encara no li haurien tret la paparra que, al seu torn, voldria fer una sortideta...
Em van desarrelar d'un somni prou bonic al llit bastant fresc malgrat una tropical canícula.
Jo duia les espardenyes d'estar per casa, les de la sola més gastada, tant que els forats eren a picar de la porta.
Tot i ser d'hora, la veïna tampoc dormia. Com que les parets són fines com paper de fumar, sense haver d'agusar massa l'oïda, vaig sentir-la tota sola queixar-se d'una paparra que feia poc se li havia adossat al pàmpol de l'orella dreta, dissimulant, el llest insecte, entre uns quants piercings. La veïna, a més a més, patia de depressió crònica i en feia la crònica a qui arreplegués.
Em feia pal (i llarg) haver-me de canviar de muda. Qui ho diu? Amb la camisola de nit, va, tot serveix. Una reina, no feia massa dies, havia protagonitzat un acte oficial amb un sexy vestit arrapat de to argentat que més aviat semblava un picardies. Volia lluir cos i rostre, arrenjat amb una colla d'egoestético-operacions. Si aquesta reina portés la meva indumentària, de cop esdevindria magnífica i de moda selecta. Tal volta ella faria com jo i no li vindria d'aquí d'alliberar la primera llufa matinera que prometia sana i puntual visita a Can Roca?
Tot just havíem travessat el carrer, que la veïna encetà a seguir-nos. La Teia i la Neia m'estiraven cap a la plaça, ansioses per mi. La de la casa del costat ens assolí i començà la seva enganxosa conversa, paparra xerrameca. A ella no la treien les gosses, la treia el delit de sociabilitzar, de comunicació monòleg (el seu). Que no tenia quatre fills amb parella i, si no m'erro, algun nét? Que els emprenyés a ells!
Sort que el meu passeja-passeja amb les gosses, elles manant i menant, va esbandir, en qüestió d'uns minuts, aquella pesada. Tan fàcil com impedir que parlés, solapant-m'hi (cap problema de mala educació). I que una de les gosses defequés pràcticament als seus peus. Amb la real disculpa que li calia prendre la medicació, girà cua amb la paparra a l'orella que semblava una piga, un gairebé sensual 'lunar' que tenia el temps comptat. Vaig saber que la veïna visitaria un expert extirpardor dels petits xuclasang. L'expert també cobrava extra -i ben fet- l'atabalament que clientes com aquella comportava. L'expert es dedicava, a més a més, al coaching, en un centre petit i estret anomenat com ell més un adverbi de moda entre els alternativets. "Pep Ara". Si es llegia de pressa i es reforçava l'erra, resultava que la veïna anava a casa de la del pàmpol de l'orella. Coses que passen.
La Teia i la Neia van voler voltar una bona estona, em van canviar el recorregut, van (vam) remullar-se (-nos) en una font, van (vam) reposar sota l'ombratge d'unes frondoses acàcies i finalment cap a casa hi falta gent (no, les tres estem genial, no ens cal ningú més, en especial humà).
Com sempre, malgrat el goig de l'haver estat treta a pasturar, miraria d'escurçar la jornada en aquest tram de vida d'interiorització, recolliment, mandra, amistats molt selectives i comptades i, sobretot, molta por als mals del món extern.
L'endemà, indefectiblement, em tornarien a estirar, calia fer-me anar a escampar la boira, elles decidirien el camí.
I potser la veïna tornaria a intentar apaparrar-se'ns perquè encara no li haurien tret la paparra que, al seu torn, voldria fer una sortideta...
l´Autor
![Foto de perfil de Mena Guiga Foto de perfil de Mena Guiga](/imatges_autors/1037439.jpg?rnd=1908880352)
898 Relats
955 Comentaris
449192 Lectures
Valoració de l'autor: 9.83
Biografia:
Sóc del 66.I d'octubre.
I m'agraden les dues dades.
La vida.
El sentit de la vida és sentir-la, més que no escoltar-la.
Hi fan molt l'actitud i la voluntat (quin tàndem amb alts i baixos!).
He après que cal tenir-ho ben present (en cada moment present) i que si caic, caic, i si vull m'aixeco. I que a vegades cal ajuda, com també podem (hem) d'ajudar, sers socials com som. I de la patacada sempre alguna cosa en queda. L'ànima, però, no ha de voler aquest pòsit: el trascendeix, ha de fer-ho És molt més. El pòsit de la patacada és perquè el bon cervell se'n faci càrrec i ho integri. (com estic parlant! sóc jo?).
Entenc que som/podem ser/... : ànima-amor, entrega i unicitat, creativitat i complexitat.
'Sense pressa, sense treva', com deia Goethe, deixa-m'ho tenir clar, perquè...senzillament: és la vida.
L'escriure per què i per a què.
I seguir. Sent vulnerable i transparent (hi ha mesures, però el màxim possible), amb l'acceptació de les virtuts i els defectes.
La comprensió que dins aquesta vida n'hi ha unes quantes i que en el procés de canvi, en el fluir (puto verb! ...ara que pitjor és ''pillar') i els trams que comporta -mai indolors- és necessari. Per ser més qui sóc i per oferir la meva esfera, però també saber-la preservar (aquest fragment m'ha quedat un pèl 'miquelmartipòlic!: esfera, preservar) ;)
Mantra: jo agraeixo, jo estimo (aplicat o assajat, l'important és tenir-lo present).
Aquesta etapa que em fa abraçar-me, l'alegria en la tristesa i a l'inrevés. Si li dic 'maduresa' em foto una hòstia, perquè sembla com si la nena petita que duc a dins hagués de morir. I no és així. Me l'estimo.
Les queixes són mentides vestidetes de ganes de fer perdre somriures.
Abans la natura i les persones-persones que la matèria. Abans que el tenir, el ser. O un tenir-ser equilibrat, coherent i conscient. Gens fàcil, que els mots bonics i de compromís han de passar al nivell demostració-acció (hi ha ha graus, és clar).
I el món, tan tocat de tantes tecles...fa mal.
Si no hi ha res més allà dalt, en la serenor còsmica.... Sí que hi és. Abraçar el cel cada nit i escalfar-se amb els estels que brillen sense demanar res. I va a tongades.
Les paraules. El llenguatge. Els sons. Una màgia, quan està ben dut. Jo tinc la dèria d'escurçar noms propis...entre d'altres que qui em llegeixi-coneixi (és indivisible) captarà.
El 2018 he passat a ser VEGANA, la decisió més maca de la meva vida. Saber que no col·laboro gens en la indústria càrnica, làctica, d'ous, de la pell, de l'oci amb animals, de l'experimentació amb ells...fa estar millor. Crec, sincerament, que el veganisme és la llum del món i l'únic sistema redemptor.
****Tinc publicat un llibre de relats (tocant el tema eròtic, l'humorístic...i més): 'Al terrat a l'hora calenta' (Nova Casa Editorial). El meu primer fill gran. Els altres, contes per a infants, coescrits amb A.Mercader i il·lustrats per mi, són un dels rierols del feix que em conforma i va conformant.
butxaca5@gmail.com
Últims relats de l'autor
- Ara que tinc mig segle i tres lustres
- La gata a la barca
- Mar amarga
- En treure'm a passeig
- No pots fer res
- Sorreta negra
- Imogen, la Guapa
- L'Adam i la Madam
- Duia boina i treia fum
- La Karmina i la Romina
- El colom i les cotorretes
- La caseta blanca d'aquella àvia
- La flor blanca del tanatori
- L'home del frac i la dona del frec
- Llufa de fulla