Cercador
La gata a la barca
Un relat de: Mena GuigaEs va situar a tocar d'una de les barques, per estar a l'ombra. La mare de la Guida obria la botiga a les cinc puntual, per això anaven a mar de tres a tres quarts de cinc. Males hores de cremor solar. La Guida poc es refrescava, no sabia nedar i tampoc volia fer-ho amb el pneumàtic acompanyada d'una veïna del carrer que, per treure-li la por, l'empenyia endins per assolir no pas la primera boia. El 'Vaixell de la Balena', com de costum, deixava passatgers i també merda surant entre les ones. A la nena allò li feia fàstic i mal. La frescor contra la barca escollida tampoc la plaïa, li feia angúnia. Volia tornar a casa. De cop, va sentir uns miols febles que suraven ofegadament en la lleu brisa. Sota la lona de 'El pop gras' va trobar-hi una gateta soleta, defallint.
La mare de la Guida sempre havia estat de felins. Se la van endur. La menuda gata de mar, va demanar l'àvia Dolors, del llit estant -i ja feia massa mesos- que es digués com ella: Lola.
La gata negra va sobreviure l'estiu; la iaia, no.
Abans que arribés setembre, la Guida tenia encara pendent, dels deures escolars, una redacció que havia de continuar un inici donat: " Temps era temps la gent estiuejàvem, després vam fer vacances i ara ens escapem un cap de setmana". Mentre tenia la Lola a la falda, acariciant-la, va escriure:
"La meva àvia va estiuejar molts anys a Sant Celoni, per la fresca. En una pensió, amb la seva germana soltera. Més endavant, quan es cansava tant, ja es va quedar a casa, amb un bon ventilador, i jo passava les vacances del col.legi amb ella, que m'ensenyava a cosir i també miràvem la tele. A vegades els meus pares anaven de caps de setmana sols i una cosina es quedava amb la iaia i amb mi. Des del balcó miràvem el mar, la iaia me n'explicava contes i anècdotes, i algunes poesies tan intenses que ens traslladava a estar trepitjant sorra daurada i nedant en aigües turqueses. La iaia, un dia, em va xiuxiuejar un secret a l'orella: havia estat una sirena.
Ara no és morta, és dins un oceà preciós."
En acabat, la nena es va posar a plorar, la Lola se la va quedar mirant i va fer un increïble miol com el so d'una onada. I la Guida va entendre el missatge.
La mare de la Guida sempre havia estat de felins. Se la van endur. La menuda gata de mar, va demanar l'àvia Dolors, del llit estant -i ja feia massa mesos- que es digués com ella: Lola.
La gata negra va sobreviure l'estiu; la iaia, no.
Abans que arribés setembre, la Guida tenia encara pendent, dels deures escolars, una redacció que havia de continuar un inici donat: " Temps era temps la gent estiuejàvem, després vam fer vacances i ara ens escapem un cap de setmana". Mentre tenia la Lola a la falda, acariciant-la, va escriure:
"La meva àvia va estiuejar molts anys a Sant Celoni, per la fresca. En una pensió, amb la seva germana soltera. Més endavant, quan es cansava tant, ja es va quedar a casa, amb un bon ventilador, i jo passava les vacances del col.legi amb ella, que m'ensenyava a cosir i també miràvem la tele. A vegades els meus pares anaven de caps de setmana sols i una cosina es quedava amb la iaia i amb mi. Des del balcó miràvem el mar, la iaia me n'explicava contes i anècdotes, i algunes poesies tan intenses que ens traslladava a estar trepitjant sorra daurada i nedant en aigües turqueses. La iaia, un dia, em va xiuxiuejar un secret a l'orella: havia estat una sirena.
Ara no és morta, és dins un oceà preciós."
En acabat, la nena es va posar a plorar, la Lola se la va quedar mirant i va fer un increïble miol com el so d'una onada. I la Guida va entendre el missatge.
l´Autor
![Foto de perfil de Mena Guiga Foto de perfil de Mena Guiga](/imatges_autors/1037439.jpg?rnd=1619682605)
898 Relats
955 Comentaris
449192 Lectures
Valoració de l'autor: 9.83
Biografia:
Sóc del 66.I d'octubre.
I m'agraden les dues dades.
La vida.
El sentit de la vida és sentir-la, més que no escoltar-la.
Hi fan molt l'actitud i la voluntat (quin tàndem amb alts i baixos!).
He après que cal tenir-ho ben present (en cada moment present) i que si caic, caic, i si vull m'aixeco. I que a vegades cal ajuda, com també podem (hem) d'ajudar, sers socials com som. I de la patacada sempre alguna cosa en queda. L'ànima, però, no ha de voler aquest pòsit: el trascendeix, ha de fer-ho És molt més. El pòsit de la patacada és perquè el bon cervell se'n faci càrrec i ho integri. (com estic parlant! sóc jo?).
Entenc que som/podem ser/... : ànima-amor, entrega i unicitat, creativitat i complexitat.
'Sense pressa, sense treva', com deia Goethe, deixa-m'ho tenir clar, perquè...senzillament: és la vida.
L'escriure per què i per a què.
I seguir. Sent vulnerable i transparent (hi ha mesures, però el màxim possible), amb l'acceptació de les virtuts i els defectes.
La comprensió que dins aquesta vida n'hi ha unes quantes i que en el procés de canvi, en el fluir (puto verb! ...ara que pitjor és ''pillar') i els trams que comporta -mai indolors- és necessari. Per ser més qui sóc i per oferir la meva esfera, però també saber-la preservar (aquest fragment m'ha quedat un pèl 'miquelmartipòlic!: esfera, preservar) ;)
Mantra: jo agraeixo, jo estimo (aplicat o assajat, l'important és tenir-lo present).
Aquesta etapa que em fa abraçar-me, l'alegria en la tristesa i a l'inrevés. Si li dic 'maduresa' em foto una hòstia, perquè sembla com si la nena petita que duc a dins hagués de morir. I no és així. Me l'estimo.
Les queixes són mentides vestidetes de ganes de fer perdre somriures.
Abans la natura i les persones-persones que la matèria. Abans que el tenir, el ser. O un tenir-ser equilibrat, coherent i conscient. Gens fàcil, que els mots bonics i de compromís han de passar al nivell demostració-acció (hi ha ha graus, és clar).
I el món, tan tocat de tantes tecles...fa mal.
Si no hi ha res més allà dalt, en la serenor còsmica.... Sí que hi és. Abraçar el cel cada nit i escalfar-se amb els estels que brillen sense demanar res. I va a tongades.
Les paraules. El llenguatge. Els sons. Una màgia, quan està ben dut. Jo tinc la dèria d'escurçar noms propis...entre d'altres que qui em llegeixi-coneixi (és indivisible) captarà.
El 2018 he passat a ser VEGANA, la decisió més maca de la meva vida. Saber que no col·laboro gens en la indústria càrnica, làctica, d'ous, de la pell, de l'oci amb animals, de l'experimentació amb ells...fa estar millor. Crec, sincerament, que el veganisme és la llum del món i l'únic sistema redemptor.
****Tinc publicat un llibre de relats (tocant el tema eròtic, l'humorístic...i més): 'Al terrat a l'hora calenta' (Nova Casa Editorial). El meu primer fill gran. Els altres, contes per a infants, coescrits amb A.Mercader i il·lustrats per mi, són un dels rierols del feix que em conforma i va conformant.
butxaca5@gmail.com
Últims relats de l'autor
- Ara que tinc mig segle i tres lustres
- La gata a la barca
- Mar amarga
- En treure'm a passeig
- No pots fer res
- Sorreta negra
- Imogen, la Guapa
- L'Adam i la Madam
- Duia boina i treia fum
- La Karmina i la Romina
- El colom i les cotorretes
- La caseta blanca d'aquella àvia
- La flor blanca del tanatori
- L'home del frac i la dona del frec
- Llufa de fulla