Cercador
Mar amarga
Un relat de: Mena Guiga"Temps era temps la gent estiuejàvem, després vam fer vacances i ara ens escapem un cap de setmana". Després d'escoltar aquell fragment d'un llibre recomanat per al temps estival, la Mínia va desconnectar la ràdio i es preparà per anar a la platja. Era dijous, el seu dia lliure, i la parella d'ancians que cuidava estarien amb la seva única filla, que vivia a unes quantes comarques de distància, treballava en una immobiliària xupòptera com una paparra i li mancava sempre temps, entre hedonismes varis i la col.lecció d'amants, per fer-se càrrec dels progenitors. Quan la Ivona va arribar, la Mínia va conversar amb ella, com usualment, sobre com rutllava tot i com calia estructurar la jornada. Tot seguit, se'n va anar. La Ivona i la Mínia tenien la mateixa edat, quaranta llarguets, i es coneixien des de les beceroles, però mai havien aprofundit en amistat veritable. Coses d'energies, que són sàviament selectives. Un cop a la platja, la Mínia va llençar-se de cap contra l'onatge. Necessitava submergir-s'hi fins a l'ànima i tastar la salabror -per més que contaminada- de l'element líquid. Amb les ulleres de bucejar observà còdols i peixets i deixalles. Després, rebutjant un grup de fins cagarrets que competien en rapidesa natatòria, va córrer cap a la sorra. Era tan calenta que li cremava la planta dels peus. Girà i tornà al trencall. Anà seguint-lo una bona estona, aturant-se de tant en tant, flexionant les cames i escrivint amb un dit índex un missatge per a ella mateixa que les onades guardarien aigua endins.
"Alfonsina, faré com tu"
La Mínia en tenia prou de viure amb un sou precari, d'estar sola entre la gent buida. Feia poc va saber que estava letalment malalta. La parella d'ancians, sense necessitat de sort, la sobreviurien. No sentia cap ràbia, només pena pels destins que cada existència té determinats (hi creia). Per això, després d'escoltar repetidament la trista i famosa cançó de Mercedes Sosa, pensava molt en un final igual...
No li va caldre. Inauditament, una mena de tsunami l'arrossegà enllà, a cantar dolçament amb les cargoles i les sirenes, en un món màgic i encalmat, en una dimensió lluminosa. 'Una onada gegantina enfocada només en ella, increïble!', van descriure els banyistes, afectadíssims.
La Mínia, somrient, sí, els podia escoltar... mentre reposava en aigües acaronadores, lluny de la mar amarga.
"Alfonsina, faré com tu"
La Mínia en tenia prou de viure amb un sou precari, d'estar sola entre la gent buida. Feia poc va saber que estava letalment malalta. La parella d'ancians, sense necessitat de sort, la sobreviurien. No sentia cap ràbia, només pena pels destins que cada existència té determinats (hi creia). Per això, després d'escoltar repetidament la trista i famosa cançó de Mercedes Sosa, pensava molt en un final igual...
No li va caldre. Inauditament, una mena de tsunami l'arrossegà enllà, a cantar dolçament amb les cargoles i les sirenes, en un món màgic i encalmat, en una dimensió lluminosa. 'Una onada gegantina enfocada només en ella, increïble!', van descriure els banyistes, afectadíssims.
La Mínia, somrient, sí, els podia escoltar... mentre reposava en aigües acaronadores, lluny de la mar amarga.
l´Autor
![Foto de perfil de Mena Guiga Foto de perfil de Mena Guiga](/imatges_autors/1037439.jpg?rnd=229096536)
898 Relats
955 Comentaris
449192 Lectures
Valoració de l'autor: 9.83
Biografia:
Sóc del 66.I d'octubre.
I m'agraden les dues dades.
La vida.
El sentit de la vida és sentir-la, més que no escoltar-la.
Hi fan molt l'actitud i la voluntat (quin tàndem amb alts i baixos!).
He après que cal tenir-ho ben present (en cada moment present) i que si caic, caic, i si vull m'aixeco. I que a vegades cal ajuda, com també podem (hem) d'ajudar, sers socials com som. I de la patacada sempre alguna cosa en queda. L'ànima, però, no ha de voler aquest pòsit: el trascendeix, ha de fer-ho És molt més. El pòsit de la patacada és perquè el bon cervell se'n faci càrrec i ho integri. (com estic parlant! sóc jo?).
Entenc que som/podem ser/... : ànima-amor, entrega i unicitat, creativitat i complexitat.
'Sense pressa, sense treva', com deia Goethe, deixa-m'ho tenir clar, perquè...senzillament: és la vida.
L'escriure per què i per a què.
I seguir. Sent vulnerable i transparent (hi ha mesures, però el màxim possible), amb l'acceptació de les virtuts i els defectes.
La comprensió que dins aquesta vida n'hi ha unes quantes i que en el procés de canvi, en el fluir (puto verb! ...ara que pitjor és ''pillar') i els trams que comporta -mai indolors- és necessari. Per ser més qui sóc i per oferir la meva esfera, però també saber-la preservar (aquest fragment m'ha quedat un pèl 'miquelmartipòlic!: esfera, preservar) ;)
Mantra: jo agraeixo, jo estimo (aplicat o assajat, l'important és tenir-lo present).
Aquesta etapa que em fa abraçar-me, l'alegria en la tristesa i a l'inrevés. Si li dic 'maduresa' em foto una hòstia, perquè sembla com si la nena petita que duc a dins hagués de morir. I no és així. Me l'estimo.
Les queixes són mentides vestidetes de ganes de fer perdre somriures.
Abans la natura i les persones-persones que la matèria. Abans que el tenir, el ser. O un tenir-ser equilibrat, coherent i conscient. Gens fàcil, que els mots bonics i de compromís han de passar al nivell demostració-acció (hi ha ha graus, és clar).
I el món, tan tocat de tantes tecles...fa mal.
Si no hi ha res més allà dalt, en la serenor còsmica.... Sí que hi és. Abraçar el cel cada nit i escalfar-se amb els estels que brillen sense demanar res. I va a tongades.
Les paraules. El llenguatge. Els sons. Una màgia, quan està ben dut. Jo tinc la dèria d'escurçar noms propis...entre d'altres que qui em llegeixi-coneixi (és indivisible) captarà.
El 2018 he passat a ser VEGANA, la decisió més maca de la meva vida. Saber que no col·laboro gens en la indústria càrnica, làctica, d'ous, de la pell, de l'oci amb animals, de l'experimentació amb ells...fa estar millor. Crec, sincerament, que el veganisme és la llum del món i l'únic sistema redemptor.
****Tinc publicat un llibre de relats (tocant el tema eròtic, l'humorístic...i més): 'Al terrat a l'hora calenta' (Nova Casa Editorial). El meu primer fill gran. Els altres, contes per a infants, coescrits amb A.Mercader i il·lustrats per mi, són un dels rierols del feix que em conforma i va conformant.
butxaca5@gmail.com
Últims relats de l'autor
- Ara que tinc mig segle i tres lustres
- La gata a la barca
- Mar amarga
- En treure'm a passeig
- No pots fer res
- Sorreta negra
- Imogen, la Guapa
- L'Adam i la Madam
- Duia boina i treia fum
- La Karmina i la Romina
- El colom i les cotorretes
- La caseta blanca d'aquella àvia
- La flor blanca del tanatori
- L'home del frac i la dona del frec
- Llufa de fulla