Cercador
Si la muntanya no va cap a Mahoma...
Un relat de: copernicLa natura no havia sigut generosa amb ell, en el sentit de que no li havia atorgat talent per a la creació. Tampoc havia heretat la virtut de la perseverança, que el podia haver ajudat en el seu propòsit. Així les coses, a la vida l'únic que li podia demanar era una ocupació amb la que pogués anar tirant. Va tenir sort i es va poder col·locar en una gran empresa en la que duia a terme feines administratives, una tasca rutinària que l'havia convertit en un treballador gris i metòdic que es preguntava quin sentit podia tenir l'existència quan estava tan allunyada del que havia esperat d'ella.
Després de molts anys es va anar convencent de que si la vida no et dona una oportunitat potser és millor que la vagis a buscar. Va escollir una casa una mica aïllada de les afores. Hi vivia un matrimoni amb els seus dos fills. Va estudiar tots els seus moviments i es féu una composició mental de la casa i de la distribució de les habitacions. Li va portar uns quants mesos d'acurada observació amb la prudència necessària per no despertar sospites. Finalment, decidí el dia en el que ho faria.
Era estiu. Feia molta calor. Des del seu cotxe va trucar als bombers i els va dir que havia observat com s'estava cremant una casa. Immediatament va llençar un còctel Molotov per la finestra del menjador. Tot es va encendre amb gran facilitat, mentre el matrimoni es despertava i ell donava cops de puny a la porta. La dona va sortir esperitada i va aprofitar per entrar. En mig del fum i les flames va avançar fins a l'habitació dels fills i va rescatar un dels dos marrecs mentre l'altre era salvat pel seu progenitor. Els bombers varen arribar en aquell moment i apagaren el foc amb gran rapidesa.
L'endemà era portada de tots els diaris. Les televisions se'l rifaven per fer-li una entrevista. Havia aconseguit el seu somni: de petit volia ser famós quan sigués gran.
Comentaris
-
La fama[Ofensiu]Llorenç Garcia | 21-12-2011 | Valoració: 10
Trist però vertader. Molta gent pensa que l'única forma d'omplir el buit existencial és amb un trosset de fama. Després l'aconsegueixen i s'adonen que aquesta buidor realment residia al si de les seues neurones.
Bon relat! -
...[Ofensiu]crohnic | 12-12-2011
Després de llegir el teu relat pot semblar una mica exagerada o portada a l'extrem la reacció del protagonista per tal de poder arribar a ser famós... Desgraciadament, no crec que estigui tan allunyat de la realitat... Ja ho diuen que moltes vegades la realitat supera la ficció... només cal que escoltem moltes notícies de succesos que passen cada dia...
Enhorabona copernic, un altre bon microrelat!! -
I jo què sabia...[Ofensiu]Carles Ferran | 11-12-2011
Demano fervorosament disculpes per no anomenar-te a la Història inconclusa. Què puc dir, tu tens trienis i jo un bimes. Però la culpa no és exclusivament meva, jo, com tot nouvingut, vaig demanar a l’administració de RC quins eren els membres més influents (ja saps, con quan entres a una oficina nova, cal saber a qui no es pot cabrejar). No sé, em va informar la mateixa persona que em va recomanar el personatge... Només et puc prometre que et tindré en consideració la pròxima vegada.
Conyes apart, fa temps que et tinc a la meva nòmina de preferits (i no és per fer la pilota), des de que vaig llegir “Amistats perilloses”. (Encara que ens vas escatimar la Michelle Pfeiffer).
Gràcies pel teu comentari.
-
Jo crec que tampoc ha de ser això...[Ofensiu]llamp! | 05-12-2011
... De manera que "Si Mahoma no va cap a la muntanya, la muntanya va cap a Mahoma", això és el que diu el refrany. Però potser ho has volgut capgirar expressament.
Jo, el que penso és que "la fi no sempre justifica els mitjans", contràriament al que deia Maquivel al segle XV, que creia que en política "la fi sempre justificava els mitjans".
Si això passés arreu, fariem com Hitler: per la puresa de la raça ària (finalitat) cal exterminar (mitjans) els jueus, gitanos, mariques, rojos, comunistes i tot el que no sigui alemany, ros i blanquet. Hitler seria un dels exponents de que les finalitats (supremacia de la raça ària) no sempre tenen justificat els mitjans (l'holocaust, l'extermini i la destrucció massiva). Per posar un exemple contundent.
Gràcies a Déu estem en el segle XXI i tots sabem que Maquiavel no tenia la raó o, almenys, no es pot aplicar en totes les facetes de la vida la seva famosa frase.
Qui vulgui ser famós, li aconsello que no ho fagi a qualsevol preu, és a dir, que la finalitat de ser famós, no justifiqui haver de cremar una casa i posar gent en perill, per després tenir els teus 15 minuts de glòria. M'explico?
Records, astrònom!
llampurnejant pel web! -
valentia vanitosa[Ofensiu]Onofre | 04-12-2011 | Valoració: 10
això em recorda al general Armada...
-
Foll[Ofensiu]panxample | 04-12-2011 | Valoració: 10
De petit volia ser famós però ara s'estira els cabells. Embogit, foll, suposo?
Un relat original on el desig és portat “in extremis”.
Molt ben narrat.
Avant ! -
Protagonisme malaltís[Ofensiu]Aleix de Ferrater | 04-12-2011 | Valoració: 10
El protagonisme mal entès pot portar a situacions com les que descrius. Talment sembla una notícia extreta d'un diari que, per menys real, no deixa de ser patètica. La grisor pot portar a que acabis fent animalades com cremar una casa i fingir ser un gran salvador. Però m'has fet pensar que molts de nosaltres , a vegades, hem exagerat un fet per tal d'ésser-ne protagonistes. El del teu relat potser s'ha passat un pèl, però el voler destacar pot esdevenir perillós. Acceptem-nos i caminem a poc a poc. Una abraçada.
Aleix
Valoració mitja: 10
l´Autor
![Foto de perfil de copernic Foto de perfil de copernic](/imatges_autors/6969.jpg?rnd=344733852)
338 Relats
1182 Comentaris
392638 Lectures
Valoració de l'autor: 9.78
Biografia:
Per qüestions de feina he hagut d'interompre la meva producció periodística i literària. Després del tsunami i amb l'aigua al seu lloc torno a començar: Déiem ahir...Últims relats de l'autor
- Buit existencial
- Així s'escriu la història
- Sobirania
- La llibreta vermella (Final)
- Junts per sempre
- Un crit que no té preu
- Com una segona pell
- Syntagma
- La solució
- Gat per llebre
- Allò que no sona
- Cançons que m'agraden: "Your song" d'Elton John
- Cançons que m'agraden: "Imagine" de John Lennon
- Cançons que m'agraden: "You're in the army, now" d'Status Quo
- Cançons que m'agraden: "Maria" de Blondie