Cercador
Recompensa
Un relat de: deòmisesTota una jornada al camp també té la seva recompensa. I no només em refereixo pels fruits que em brinda per als de casa i per a poder-ne vendre els sobrants, si la collita és abundosa. Col o patates, pastanagues o naps, enciams o escaroles, espinacs o bledes. I els tomàquets i els pebrots, que no deixen indiferent a ningú. Aquest és el Paradís més a l'abast, en la terra. I el truc és l'adob i la dedicació, el reg i la tria del planter, un sacrifici que no em sap greu perquè la Natura sempre és agraïda, malgrat tot.
La recompensa, però, és arribar a casa i trobar l'ambient acollidor d'una llar, el caliu d'una família i la cintura de vespa d'una esposa amorosa i treballadora. Tot net com una patena, el plat a taula i la canalla que es comporta prou bé a casa per l'edat difícil de la pubertat. Un marc idíl·lic per a reposar, després d'esllomar-se entre marjals i terrossos, al tros.
Tota una jornada al camp es fa llarga i solitària, i l'aroma despresa de l'olla és temptadora, i els cabells acabats de rentar animen inclús a un mort, i les formes sinuoses d'un cos femení, que ja ha estat tastat diverses vegades. El conec, el recordo, i la xardor arriba ràpidament amb una urgència desmesurada. La fam i la passió es desborden dins del meu cos. I, com el depredador que ha fitat la presa i es dirigeix cap a ella sense rumiar-s'ho massa, amb quatre gambades em planto darrere de la meva senyora i li deixo les natges més a prop del marbre de la cuina, gràcies a les conseqüències d'una erecció creixent.
La recompensa que havia de traduir-se en sexe forassenyat i rebrec de llençols es gira com un mitjó i la casa és un cúmul de xiscles i penjaments, que em fan recular cap a la porta novament. Les petjades i els rastres de fang damunt del terratzo han convertit l'Edèn previst en un salvatge Pandemònium en un tres i no res, i el millor serà allargar una mica més la jornada hortolana i no esperar una estona apassionada amb ella fins que no arribi la sega dels cogombres. Com a mínim...
La recompensa, però, és arribar a casa i trobar l'ambient acollidor d'una llar, el caliu d'una família i la cintura de vespa d'una esposa amorosa i treballadora. Tot net com una patena, el plat a taula i la canalla que es comporta prou bé a casa per l'edat difícil de la pubertat. Un marc idíl·lic per a reposar, després d'esllomar-se entre marjals i terrossos, al tros.
Tota una jornada al camp es fa llarga i solitària, i l'aroma despresa de l'olla és temptadora, i els cabells acabats de rentar animen inclús a un mort, i les formes sinuoses d'un cos femení, que ja ha estat tastat diverses vegades. El conec, el recordo, i la xardor arriba ràpidament amb una urgència desmesurada. La fam i la passió es desborden dins del meu cos. I, com el depredador que ha fitat la presa i es dirigeix cap a ella sense rumiar-s'ho massa, amb quatre gambades em planto darrere de la meva senyora i li deixo les natges més a prop del marbre de la cuina, gràcies a les conseqüències d'una erecció creixent.
La recompensa que havia de traduir-se en sexe forassenyat i rebrec de llençols es gira com un mitjó i la casa és un cúmul de xiscles i penjaments, que em fan recular cap a la porta novament. Les petjades i els rastres de fang damunt del terratzo han convertit l'Edèn previst en un salvatge Pandemònium en un tres i no res, i el millor serà allargar una mica més la jornada hortolana i no esperar una estona apassionada amb ella fins que no arribi la sega dels cogombres. Com a mínim...
Comentaris
-
Relat rebut[Ofensiu]Concurs ARC de microrelats a la Ràdio | 20-12-2023
Relat rebut correctament. Entra a concurs.
Recorda, ja no el pots esborrar!
Qualsevol dubte contacta amb nosaltres en el nostre correu:
concursos.arc@gmail.com
Gràcies per participar.
Comissió XIV Concurs ARC de microrelats
l´Autor
![Foto de perfil de deòmises Foto de perfil de deòmises](/imatges_autors/575721.jpg?rnd=201920461)
374 Relats
1012 Comentaris
313899 Lectures
Valoració de l'autor: 9.91
Biografia:
Perquè el comiat no esborra els solcs deixats
A la teva pell, digues-me adéu totes les vegades
Que desitgis, que només sóc teu, en cos i ànima,
I en el teu record, perenne com els paisatges ignots.
Perquè passejar no és una almoina abandonada
A la intempèrie de voler i no poder, entre llençols
Perfumats d'una passió que remou les entranyes,
Desitja aquest meu cor mortal un cop més demà.
Perquè retornaré on vaig besar-te tantes vegades,
Sense cercar altres llavis que els teus, necessitat
Meva, ànima bessona, mare, esguard serè, letícia;
Perquè guarir les ferides sempre ajuda a avançar
Cap a la mà disposada a entortolligar l'esperança,
Seré teu, tan intens, profund com l'enyor que em guia.
***
Tot s'acaba, inclús el somni més bell, per manca de resiliència...
***
deomises@gmail.com
EL MEU BLOG:
Es desclou la tenebra...
Lluís
13.05.1978