Cercador
La Clàudia a Paris
Un relat de: Magda GarciaLa Clàudia somreia mirant al cel. Rere les olleres de sol s’entreveia un somriure franc, satisfet. Havia aconseguit el seu objectiu i a la tardor marxaria a Paris. Visualitzava el setembre amb cels blaus i sols resplendents. En arribar a casa i veure que només hi havia la mare esperà que el pare també hi fos. Els hi donà la noticia.
A la mare se li esborronaren els ulls i el pare quedà mut. La Clàudia s’aixecà aïradament i anà a la seva habitació. Als pares el patir sempre els hi esborronava la joia!
La mare recapitulava la situació viscuda uns minuts abans i li sabia greu no haver estat a l’alçada, i el pare també s’adonava de tres quarts del mateix. Cap dels dos sabien fer-li arribar la satisfacció que ella mereixia i necessitava. La Clàudia encara a l’habitació plorava d’impotència. Se sentia decebuda per uns pares que no semblaven valorar tot l’esforç que hi havia rere aquesta beca. Enlloc de fer-la sentir bé, orgullosos del seu currículum, semblava que els hi sabés greu. En aquell moment se sentí sola.
L’estiu passà més ràpidament del que ella havia previst i tot d’una es trobava ja a l’aeroport, amb els pares dient-li “Adéu!” i desitjant-li sort i ànims. En arribar al Paris de l’any 1989, amb una maleta massa gran per ella, aturà un taxi que la dugué a la Cité universitaire on viuria a partir d’ara. En arribar-hi, anà directament a la Maison Danoise adonant-se que ara sí que el seu somni començava a fer-se realitat.
Començà les classes i el dia a dia se li menjava el temps. Tot era tan intens! No tenia ni temps de trobar a faltar als pares i quan els trucava des de la cabina del campus amb la Telecard s’adonava que les seves frases no reflectien tot el que veritablement voldria transmetre’ls. Estava tan concentrada en la seva vida que ni s’havia adonat que un noi danès, de la seva mateixa residencia, s’havia fixat en ella i s’havia marcat com a objectiu parlar-li tan bon punt en tingués l’oportunitat.
Ell també se sentia estrany en aquest entorn nou i aquella veïna de la residència, la fille de Barcelone, amb aquell somriure mediterrani, li transmetia la tendresa i la tranquil•litat que necessitava per passar a través de la fredor parisenca.
I el destí, molt savi, i el lector, entusiasta, que ara llegeix aquest relat, saben que ho va fer a la primera oportunitat que va tenir!
I tant que sí!
No hi ha res millor que enamorar-se, jove, a Paris!
A la mare se li esborronaren els ulls i el pare quedà mut. La Clàudia s’aixecà aïradament i anà a la seva habitació. Als pares el patir sempre els hi esborronava la joia!
La mare recapitulava la situació viscuda uns minuts abans i li sabia greu no haver estat a l’alçada, i el pare també s’adonava de tres quarts del mateix. Cap dels dos sabien fer-li arribar la satisfacció que ella mereixia i necessitava. La Clàudia encara a l’habitació plorava d’impotència. Se sentia decebuda per uns pares que no semblaven valorar tot l’esforç que hi havia rere aquesta beca. Enlloc de fer-la sentir bé, orgullosos del seu currículum, semblava que els hi sabés greu. En aquell moment se sentí sola.
L’estiu passà més ràpidament del que ella havia previst i tot d’una es trobava ja a l’aeroport, amb els pares dient-li “Adéu!” i desitjant-li sort i ànims. En arribar al Paris de l’any 1989, amb una maleta massa gran per ella, aturà un taxi que la dugué a la Cité universitaire on viuria a partir d’ara. En arribar-hi, anà directament a la Maison Danoise adonant-se que ara sí que el seu somni començava a fer-se realitat.
Començà les classes i el dia a dia se li menjava el temps. Tot era tan intens! No tenia ni temps de trobar a faltar als pares i quan els trucava des de la cabina del campus amb la Telecard s’adonava que les seves frases no reflectien tot el que veritablement voldria transmetre’ls. Estava tan concentrada en la seva vida que ni s’havia adonat que un noi danès, de la seva mateixa residencia, s’havia fixat en ella i s’havia marcat com a objectiu parlar-li tan bon punt en tingués l’oportunitat.
Ell també se sentia estrany en aquest entorn nou i aquella veïna de la residència, la fille de Barcelone, amb aquell somriure mediterrani, li transmetia la tendresa i la tranquil•litat que necessitava per passar a través de la fredor parisenca.
I el destí, molt savi, i el lector, entusiasta, que ara llegeix aquest relat, saben que ho va fer a la primera oportunitat que va tenir!
I tant que sí!
No hi ha res millor que enamorar-se, jove, a Paris!
Comentaris
-
Agraïment[Ofensiu]Magda Garcia | 07-07-2021
Us agraeixo molt sincerament el vostre comentari.
-
París[Ofensiu]Prou bé | 07-07-2021
Expliques molt bé com entre pares i fills és de difícil compartir sentiments. També les il·lusions d'una noia i el despertar a la vida . Primeres i repetí les experiències que t'acompanyen sempre. Amb total cordialitat
l´Autor
![Foto de perfil de Magda Garcia Foto de perfil de Magda Garcia](/imatges_autors/1041880.jpg?rnd=1559789635)
153 Relats
518 Comentaris
43866 Lectures
Valoració de l'autor: 9.60
Biografia:
Vaig néixer i visc actualment a Rubí (Vallès Occidental). Treballo a l'administració pública catalana. He residit a França (Paris, Toulouse) i al Canadà (Vancouver, Montréal). M'agrada escriure per transmetre sensacions creant personatges que mereixen volar per sí mateixos.He guanyat el primer premi de microrelats de Sant Jordi del Districte Administratiu de la Generalitat de Catalunya dos anys consecutius (abril 2023 i 2024) per votació popular del personal de l'administració.
També he obtingut el 1er Premi de Narrativa del Patronat de l'Ermita dels Sants Metges Sant Damià i Sant Cosme de Sarral (Conca de Barberà) dos anys consecutius (2022 i 2023) i el 2n Premi l'any 2024.
Tinc un parell de contes publicats en llibres digitals a l'Argentina, un relat penjat al blog guimera.info i he estat finalista de diferents concursos.
Últims relats de l'autor
- En directe des de la plaça de Sant Sebastià
- Deixant-se anar
- La descoberta de Sarral
- No sabia què fer!
- La Teia de Ca l’Eixerit i la Carme de Cal Tisoretes
- Entrevistem a l’Ermi Puig
- Minvant (guanyador del Concurs de Microrelats de Sant Jordi 2024 del Districte Administratiu de la Generalitat de Catalunya)
- Tres som multitud
- Un matí a West Vancouver
- Observant-la
- Basat en fets reals (II)
- Basat en fets reals
- En Blauet
- Aflorant
- Daixonses