Cercador
Jo, aquest nen... (I)
Un relat de: BlauFoscAcabo d'escoltar Serrat, un disc doble en directe... ara mateix he tornat a posar el primer disc per segona vegada. Feia temps que no l'escoltava, ja que l'havia deixat a una amiga que el necessitava per a una obra de teatre. Tot just començar-lo a escoltar m'he adonat que jo el necessitava com l'aigua la necessita el perdut en el desert. He escoltat els dos discs completament emocionat. Les fonts del meu interior s'han obert i a dolls generosos han omplert el meu esperit, tan assedegat de paraules boniques, d'aquelles paraules que ho son perque si, sense retre comptes. He plorat, he plorat perquè si, perque feia massa que no ho feia, perquè s'ha de plorar per a recordar que som vius, perquè el cor no se'ns faci de plom, per poder desfer-nos de la cuirassa que, sense adonar-nos, ens posem cada dia en obrir els ulls.
"De vez en cuando la vida, toma conmigo café y está tan bonita que da gusto verla... se suelta el pelo y me invita a salir a escena". No tots els dies son així. No tots els dies ens llevem frescos com una rosa, desitjant començar la nostra feina, el nostre esmorzar, el nostre amor i no sempre ens ve de gust mirar el sol a la cara somrient amb aquesta ganyota a la que ens obliga si no volem cremar-nos els ulls. Tots i cadascun dels dies que vivim podrien ser memorables si no fos per algun fill de puta que, amagat entre els plecs de la quotidianitat, és prest per fotre'ns de debò. Però si, de vegades, la vida ens ve a veure amb un vestit de festa i sortim amb ella a fer un cafè... xerrem, parlem del passat, el present i el futur, tot sembla dels colors més bonics, tot encaixa i estimem la vida. Fins i tot li fariem l'amor si fos físicament possible. Ben mirat, fer l'amor amb aquella persona que estimes és com fer l'amor amb la vida. Però la vida no sempre es mostra tant condescendent amb nosaltres, no sempre concedeix a caprici el que volem, necessitem i estimem. A vegades, la vida, ens cobra un preu molt alt per allò que estimem, tant alt que fins i tot pot fer impossible gaudir la vida... és en aquests moments quan ens quedem garratibats, en un etzucac colossal del qual tan sols ens podria treure un terratrèmol. "De vez en cuando la vida nos deja tirados, chupando un palo sobre una calabaza".
"Seria fantàstic que anés equivocat i que el water no fos ocupat..." Hi ha tantes i tantes coses que serien fantàstiques... Seria fantàstic ser coherent cada dia i poder engegar l'imbècil de costum que ens espatlla l'esmorzar. Seria fantàstic poder somriure al caixer del metro que ens ven el bitllet, saludar l'ecombriaire que escombra el carrer i poder mirar amb certa picardia aquella noia que du la faldilla curta, perque si, perque la du curta i és un plaer per als sentits contemplar-la amb mesura. Seria fantastic poder dir les coses pel seu nom, ens recorda la cançó, poder confessar el que pensem i sentim sense por de ser castigats, sense por que declarar l'amor a aquella persona de sempre no signifiqués un autèntic desastre i drama de desconfiança, retret i allunyament. Seria fantastic que l'amistat fos el primer graó de l'escala de l'amor, i no una inhòspita via morta en la que tant sovint es queda allò de "quedem com amics"... Seria fantastic ser sense ser, mostrar-se sense fer comèdia, aparèixer sense donar la nota, i fer el pes sense artifici.
M'agradaria tant que tot, cada dia, fos així. M'agradaria poder ser així perquè, no ens enganyem, ser així completament, és impossible. És més, està durament sancionat, de la mateixa manera que li tanquem la boca al nen quan gosa dir que tal senyora és grassa sense entendre encara que en aquest mon no es pot estar gras, no es pot ser lleig, no es pot ser tímid... llàgrimes li costarà descobrir que gairebé no es pot ser bona persona i que aquells que s'atreveixen a ser-ho paguen un preu molt alt per saber que caminen ben drets, ben convençuts de la seva pròpia sana insensatesa. Llàgrimes li costarà descobrir que mica en mica l'amor es converteix en una marca de tonyina que cal publicitar, en una negació de totes aquelles coses que converteixen a les persones en meravelloses... descobrirà que estimar plenament és gairebé impossible i que s'assembla més a fer campanya política que a lliurar-se lliurament al lliure arbitri de lamor.
Descobrirà algun dia que hi ha un altre joc de regles, un joc en el qual s'ha de saber que també es pot cobrar en negre, com negre també és l'amor a vegades... que quan una dona diu que vol un home generós, inteligent i sensible, massa vegades tan sols reconeix allò que és incapaç de mantenir, allò que ha posat per sempre al llimb dels Deus, en un Olimp de marbre al qual no gosa acostar-se, de manera que buscarà allò que li farà mal, pero li farà viure la vida de forma emocionant. És molt dificil emocionar-se amb el benestar, tant avorrit, tan feixuc, tan pensat i tant sentit. No, millor algú que faci patir; patir, l'única manera que la majoria de gent coneix per a sentir que son vius. Imbècils, en definitiva. Imbècils innocents.
Descobrirà algun dia que es pot pagar en negre, com negre és també l'amor a vegades... que quan un home diu massa aviat que estima, quan un home és en excés encantador, pot ser que sigui cert, com tant cert pot ser que l'únic que vulgui sigui el seu cos de femella. Descobrirà que hi ha homes que, un cop usat, no saben que fer-ne d'un cos de femella... un cos que conté una persona que, agraïda per l'amor i desde l'amor, abraça tendrament a aquell que creu que l'estima. Descobrirà que aquesta dona, aquella nit, dormirà sola i traïda, traïda massa vegades per si mateixa, perque ella creu, amb bona fe, que tothom pot ser bo, tot i que la vida no es cansi de fer-li veure que no és veritat. Aquest nen descobrirà que el patiment d'aquesta dona el fereix i el fa patir. I tot per culpa d'un imbècil. Imbècils, en definitiva. Imbècils innocents.
I aquest nen es preguntarà perque... perque tot és així i tan sols amb molta sort podem trobar persones que son illes de pau en aquest oceà de caos.
Aquest nen sempre he estat jo. Soc jo. Sempre seré jo.
(Els fragments citats en aquest text han estat extrets de cançons de Joan Manuel Serrat)
Comentaris
-
Complet. fantàstic. el teu escrit.[Ofensiu]RATUIX | 28-05-2008
Tot revisant, refent, estabilitzant les emocions. Les llàgrimes desperten i el teu repàs de qui ets i del que sents és d'una claredat enorme.
-
Avui he conegut un nen de color Blau Fosc[Ofensiu]jacobè | 22-08-2005
Hola BlauFosc! Ets un dia més petit que jo! Je, je,...
T'he descobert avui descobrint el teu sexe al fòrum...
Guau! La necessitat d'escoltar en Serrat...Quantes vegades l'he tinguda! Quantes vegades he reflexionat escoltant les seves cançons! Quantes vegades m'han donat el sentit de les "petites coses"!
"Seria fantàstic ser sense ser res, mostrar-se sense fer comèdia,..."
"en aquest món no es pot ser..."
Estimat BlauFosc,
ja em diràs on puc trobar les "persones que són illes de pau en aquest oceà de caos". Les busco, les busco, i no les trobo.
Et segueixo descobrint...
-
TRIST PERÒ CERT[Ofensiu]Tirabuixons... | 17-03-2005
Llegint tot aquest munt d'observacions i sensacions que mostra l'autor, fa pensar en que potser si, sovint, ens emmascarem els nostres propis sentiments per fer tot allò que sigui políticament correcte, ens deixem portar per tot allò que està establert.
Però una cosa no se'ns pot oblidar, i és que tots som responsables dels nostres actes, que tot allò que portem a terme és perquè ho triem nosaltres i les nostres circumstàncies que per altre banda, sovint no ens n'adonem.
Hi ha un munt de vegades que pensem que els demés són, com ell diu: "aquells fills de la gran puta que ens volen trepitjar la vida", però perquè no pensem que podem estar equivocats? Que potser la nostra visió, la nostra manera de veure la vida, ens impedeix que aquests individus imbècils per naturalesa, ens siguin totalment indiferents, invisibles i que ni tant sols i parem compte de que hi són?
Tot és molt relatiu i certament, en aquest món hi trobem de tot, bones i males persones; però està en nosaltres mateixos el saber aprendre de les bones i de les dolentes, el saber que la nostra vida és simplement nostra encara que hi hagi un desgraciat que ens vulgui enfonsar l'esmorzar, saber que un somriure a ningú li canviarà la vida, però potser aporta un instant de felicitat i amb això ja n'hem de tenir prou.
M'agrada seguir-te llegint... Tot i que "mai més" sigui dolorós... -
Pouant en la intimitat[Ofensiu]Carme Cabús | 11-03-2005
M'agrada el to i la coherència del relat, l'intimisme que ets capaç de transmetre, per on ens fas lliscar suaument, agafats de la teva mà. Les cançons de Serrat creen el clima on es desenvolupa la reflexió, qua abasta un univers molt ampli.
Ben constuït i ple d'equilibri. Per molts anys!
-
Llums i ombres, com en tot a la vida[Ofensiu]pivotatomic | 10-03-2005 | Valoració: 7
Ostres, company! A això se'n diu despullar-se, no?
Crec que ahir parlavem justament d'això, de si és veritat que tots escrivim sobre el tema més apassionant que coneixem (nosaltres mateixos) i del que busquem a l'hora d'escriure... Bé, és evident que no hi ha veritats absolutes en aquest tema, oi?
Hi ha moltes coses que et podria comentar si volgués parlar del fons del teu relat (n'hi ha prou, però, dient que m'he sentit molt identificat en determinats fragments, però que, des de l'experiència et diria que les coses són molt més complexes del que sembla, que la vida està plena de matisos i que, al final del dia, un és dona més d'una sorpresa a sí mateix i no totes elles agradables). Però no crec que sigui el cas, oi?
Formalment, que és el que importa, doncs una mica el que parlavem ahir. Em sembla un relat d'un valor clarament terapeutic i fins i tot, catàrquic, però, si jo hagués volgut fer el matiex, hauria explicat una historia. Hauria fet servir l'humor del que fas gala a la teva biografia i hauria intentat dir el mateix distreient al lector de passada. Menys sincer? Segur. Amb més ganxo de cara al lector? Probablement.
Es clar que, això, és només l'opinió d'un pobre obrer la pintura, massa acostumat a guanyar-se les garrofes a cops de colze i, per tant, poc donat a determinades formes d'expressió.
El que compta, després de tot aquest guirigai, és que crec que escrius força bé... però que trobo a faltar que m'expliquis alguna cosa de la que jo mateix no en pugui fer un tractat de 14 volums. Una història, potser?
l´Autor
![Foto de perfil de BlauFosc Foto de perfil de BlauFosc](/imatges_autors/61763.jpg?rnd=474129667)
36 Relats
88 Comentaris
51758 Lectures
Valoració de l'autor: 9.49
Biografia:
13 de Maig de 1975.Com eren aquells anys? diuen els més vells d'aquest lloc, que al tardofranquisme es vivien aires de llibertat, les manifestacions eren ja costum i la seva inevitable dissolució pels grisos amb corredisses i cops de porra eren el seu final. En tan esportiva atmosfera el país se sumia en la crisi del petroli, provocada quan els que tenien i encara tenen l'aixeta del petroli van decidir tancar-la... fets històrics posteriors protagonitzats per aquells que més fan servir aquesta substància viscosa van assagurar que no es tornéssin a repetir crisis com aquella. L'atur era galopant i mentrestant un munt de partits politics sorgien camuflats en forma d'associacions o ja sense camuflatge, a l'exili.
Diu una llegenda força extesa que qui més qui menys va correr davant dels grisos, qui més qui menys era comunista i qui més qui menys que fos jove creia en l'amor lliure. Un, en la seva ignorància, pensa que les coses eren sensiblement diferents... que qui més qui menys hauria volgut tenir els pebrots de correr davant dels grisos, qui més qui menys lligava a l'universitat dient que era comunista i recitant a Marx, i que qui més qui menys creia en l'amor lliure imaginant el veï o veïna del davant tot practicant maniobres manuals o digitals. Això si, l'església, després d'un munt d'anys d'immobilisme amb honrosísimes excepcions, intentava sortir del sopor general del país i començava a manifestar-se tímidament en favor d'algun tipus d'apertura. Però, si no vaig errat, al règim li quedaven municions de la guerra civil i abans de la meva aparició i abans també de la desaparició de l'esmentat Francisco, encara executaria alguns condemnats a mort.
I en aquesta salsa, vaig arribar jo.
Per aquells que es vulguin posar en contacte amb mi:
1MES1IGUALA3@telefonica.net
Últims relats de l'autor
- Roses d'ahir, pètals d'avui
- Tu (Onanisme sentimental I)
- El centre del mon curull de mi
- Bocins d'eternitat
- Garota d'Ipeefa
- Temps de xocolata
- Els miratges de la caputxeta vermella
- Amor i por
- Cadaqués (III) Calanans: Un mon de pedra varat a la mar
- Cadaqués (II) Blanc i blau: El casc antic
- El temps, la por i els estels
- Cadaqués (I)
- Cors en flames...
- La Mar i les Ones (I)
- Llàgrima carona avall