Cercador
El temps que compta
Un relat de: aleshoresEl temps és el que queda, com la metxa que es va cremant lenta, cap a un final de cendra i hom ja sap quan durarà pel que ha copsat fins al moment. El temps compta aleshores molt quan es fa ja escàs: el darrer fum que hom, aspira quan el cigar s’acaba. I després la realitat desmenteix l’aparença d’eternitat que s’ha gaudit infantilment en aquell sol instant de somnieig.
Sol, davant del mirall, quan la veu del duo que amagava les mancances de la veu pròpia surt de l’escenari per fondre's en el passat de cendra que sempre és llunyà, hom no torna a refer ponts, a buscar recer, si el plaer que hom obtindrà en el duo és menor que el dolor de viure, per a un o, igualment, per a un altre. Per a què? Si ja no hi ha temps. Mai no es massa tard per tornar a començar, diuen el joves. Inexorablement, però, un dels dos braços del vector de la vida tibaria en direcció, no ja oposada, sinó tan sols en curta deriva de l'altre i l’esquinçament s’arrelaria. Ja no quedaria temps, per refer-se de l'enigma de viure.
El temps anterior, aquell de vida, no comptava, i comença el temps que si que compta, el que queda. I amb ell queda la tendresa, la paraula que no retorna, perquè mai no se'n va anar, el gust per les coses petites importants, pel futur d’altres que, innocents, desconeixent pel seu bé tot el que els vindrà. La joia i el dolor que els acompanyarà. I el plor, i el descans, merescut.
Sol, davant del mirall, quan la veu del duo que amagava les mancances de la veu pròpia surt de l’escenari per fondre's en el passat de cendra que sempre és llunyà, hom no torna a refer ponts, a buscar recer, si el plaer que hom obtindrà en el duo és menor que el dolor de viure, per a un o, igualment, per a un altre. Per a què? Si ja no hi ha temps. Mai no es massa tard per tornar a començar, diuen el joves. Inexorablement, però, un dels dos braços del vector de la vida tibaria en direcció, no ja oposada, sinó tan sols en curta deriva de l'altre i l’esquinçament s’arrelaria. Ja no quedaria temps, per refer-se de l'enigma de viure.
El temps anterior, aquell de vida, no comptava, i comença el temps que si que compta, el que queda. I amb ell queda la tendresa, la paraula que no retorna, perquè mai no se'n va anar, el gust per les coses petites importants, pel futur d’altres que, innocents, desconeixent pel seu bé tot el que els vindrà. La joia i el dolor que els acompanyarà. I el plor, i el descans, merescut.
Comentaris
-
Abril[Ofensiu]SrGarcia | 13-04-2023
Totalment d'acord, no hi ha altre temps que el que queda.
Si el temps és el que tenim per endavant, la identitat personal, per això, està formada pel record. Hi ha una difícil relació entre esperança i record, coses del mes d'abril. -
i l'eternitat, potser[Ofensiu]iong txon | 05-04-2023 | Valoració: 10
Com explicar la cinquena dimensió en un món de formigues que volen viure en quatre? La resposta rau en creure en l'amor. Quan n'estem desenganyats és veritablement dur. El teu micro transmet magistralment les sensacions de la vellesa des del punt de vista del qui pensa que veu apropar-se el fina absolut de tot per a si mateix. L'esperança però, segons diuen, no s'ha de perdre mai.
l´Autor
![Foto de perfil de aleshores Foto de perfil de aleshores](/imatges_autors/367906.jpg?rnd=948966493)
280 Relats
670 Comentaris
139273 Lectures
Valoració de l'autor: 9.86