Cercador
El pagès afable i els intercanvis
Un relat de: touchyourbottomSempre va anar bé. Per més que cervells bruts volguéssin dir 'sempre no', no podien dir-ho. En Duj era en Duj i sent en Duj li havia anat d'aquella manera.
Vivia en una caseta humil en un camp la meitat del qual el conreava. A l'altra meitat hi exposava obres d'art natural que les muses l'inspiraven. No les venia: les regalava. Podien ser uns branquillons-penjoll, unes closques-arracades, una pintura amb colors de pètals de geranis feta sobre fulles de ficus,...
Dormia a la serena quan la calor picava. En una hamaca feta a mà per mans que l'estimaven. Unes quantes i unes quantes i unes quantes. A l'hivern la llar de foc era saltar com un cangur i fer riure el fred. Amb pluges intenses es tornava un xaragall o una riera i sobrevivia. Amb el vent compartia ales. I més de més.
I és que aquell noi, després home jove, home madur i home postmadur va gaudir de la seva existència en aquell espai, que era el seu món.
Era dolç, tendre, alegre, parlador quan tocava ser-ho, callaire quan tocava ser-ho...i més. Tant més!
Cada dona que passava i s'encantava amb els productes del seu hort, ell que li deia:
-El que vulguis, a canvi d'intercanvi d'un estar junts sis hores.
Cap fèmina s'ofenia. Ho deia tan clar! Ell oferia i elles acceptaven.
Sí: en Duj era inefable. Tan bo era el record que s'enduien (no podien repetir) com el que omplia els cistells i cabassos.
Fins que la gelosia generalitzada de pagesia veïna va esclatar i se'l van carregar amb verí per a porcs senglars. En Duj llavors era octogenari: colaria.
Però no. Una munió de femelles plenes d'amor i agraïment van envair les propietats d'aquells sers malignes i mai més res hi va poder créixer perquè les van regar amb un dol tan gran que cap llavor plantada pels assassins esdevindria fèrtil.
Vivia en una caseta humil en un camp la meitat del qual el conreava. A l'altra meitat hi exposava obres d'art natural que les muses l'inspiraven. No les venia: les regalava. Podien ser uns branquillons-penjoll, unes closques-arracades, una pintura amb colors de pètals de geranis feta sobre fulles de ficus,...
Dormia a la serena quan la calor picava. En una hamaca feta a mà per mans que l'estimaven. Unes quantes i unes quantes i unes quantes. A l'hivern la llar de foc era saltar com un cangur i fer riure el fred. Amb pluges intenses es tornava un xaragall o una riera i sobrevivia. Amb el vent compartia ales. I més de més.
I és que aquell noi, després home jove, home madur i home postmadur va gaudir de la seva existència en aquell espai, que era el seu món.
Era dolç, tendre, alegre, parlador quan tocava ser-ho, callaire quan tocava ser-ho...i més. Tant més!
Cada dona que passava i s'encantava amb els productes del seu hort, ell que li deia:
-El que vulguis, a canvi d'intercanvi d'un estar junts sis hores.
Cap fèmina s'ofenia. Ho deia tan clar! Ell oferia i elles acceptaven.
Sí: en Duj era inefable. Tan bo era el record que s'enduien (no podien repetir) com el que omplia els cistells i cabassos.
Fins que la gelosia generalitzada de pagesia veïna va esclatar i se'l van carregar amb verí per a porcs senglars. En Duj llavors era octogenari: colaria.
Però no. Una munió de femelles plenes d'amor i agraïment van envair les propietats d'aquells sers malignes i mai més res hi va poder créixer perquè les van regar amb un dol tan gran que cap llavor plantada pels assassins esdevindria fèrtil.
l´Autor
![Foto de perfil de touchyourbottom Foto de perfil de touchyourbottom](/imatges_autors/1038783.jpg?rnd=1610613284)
286 Relats
135 Comentaris
88735 Lectures
Valoració de l'autor: 9.91
Biografia:
"-No m'ha conegut!-Això és que mai t'havia vist"
"En el moment de morir estava disposada a estimar"
(del film francès 'L'hérisson', que no és un film suprem, però en vaig extreure això).