Cercador
De sobte, sent la remor d'una barca llunyana
Un relat de: copernicTots els pobles de mar s'assemblen. Quan s'acaba el soroll, l'alegre exhibicionisme i el batibull de relacions socials de l'estiu entren primer en el ressò d'una mena d'eco, arrossegant encara les remors de crits infantils, de gresques de duració indefinida, d'aventures amb data de caducitat. Hi ha gent a qui li encisa aquest temps que precedix a la tardor, aquest curt període on es pot percebre la difusa frontera que separa les grans concentracions humanes dels dies grisos i desolats. Quan el vent i la pluja apareixen, la gent s'amaga dins la seva clova i les poblacions costaneres entren en un mutisme aclaparador. El silenci perfecte és un instant entre dos bufaruts de tramuntana, el moment posterior a la caiguda de la darrera gota d'una llevantada. El mar s'enterboleix, griseja, s'ondula, llepa amb avidesa les roques de l'espigó d'un port desocupat. Arriba l'hivern i el poble entra en letargia. El sol, avar, escalfa amb miraments. En els carrers solitaris les botigues de souvenirs tenen les reixes abaixades, l'asfalt enyora la multitud, les faroles donen massa llum per la poca gent que passa. Poc a poc però els dies s'allarguen i encara que sigui per insistència, s'entaula una bonança que invita a aprofitar els darrers raigs de llum de la tarda per donar un volt pel port i el passeig.
La Carla s'atura davant el monument a les dones dels pescadors. És un bloc de bronze on es pot veure esculpida una imatge femenina que mira cap al mar. Això de mirar és un dir, ja que els ulls semblen buits, mancats d'una vivesa que la Carla li retreu al desconegut escultor que la va modelar. Si hagués posat unes pupil·les, pensa, potser hagués reflectit millor l'angoixa de l'espera, la incertesa del retorn davant els sobtats cops de mar. Però la dona del pescador segueix mirant cap a l'horitzó, sense nines en els ulls però amb els cabells onejant empesos per un vent avui inexistent. La Carla també mira cap a l'horitzó. Mentre les minses onades s'estenen tímides al llarg de les pedres planeres del començament del port, el cel difuminat li retorna imatges de la seva joventut. Havia tingut un "novio", l'Àngel. Eren temps difícils, de missa els dies de precepte, de mans quietes i petons castos. Ella volia anar poc a poc. Ell volia tastar els plaers de la vida. Ella li va presentar els seus pares. Ell no volia compromisos, de moment, i se les va empescar per convèncer-la de que havien de tallar. Ja no es varen veure mai més. Ara la Carla té vora de seixanta anys. Filla única, va passar molts anys cuidant els pares fins que varen morir. Avui treballa cuidant gent gran. Amb l'experiència que té no li suposa cap problema. Viu sola en el pis on ha passat tots aquests anys i de tant en tant té alguna aventura imaginària amb el protagonista d'alguna novel·la romàntica. Conserva algunes amigues d'aquella època però la majoria s'han casat o han anat a viure a la ciutat.
De tornada al present, es gira cap al port i comença a caminar. Cap al final, gairebé al començament de l'espigó veu una dona que va en direcció contrària. Quan arriba a la seva alçada la saluda de manera protocol·lària. És la Marta, una senyora del poble amb la qual no hi té massa relació. Li venen al cap els dolorosos esdeveniments que aquesta dona, d'uns setanta-cinc anys, ha viscut darrerament. Fa uns cinc anys es va morir el seu home i no fa gaire que el seu fill el varen trobar en un descampat, fulminat per una sobredosi d'heroïna. La Carla se n'adona de que la vida no és fàcil per a ningú, que tothom té la seva creu i cada un pensa que la seva és la més pesant. De sobte, sent la remor d'una barca llunyana. En el silenci de la tarda, en la immobilitat suspesa de l'aire del crepuscle li arriba perfectament audible el repicar rítmic d'un motor. Arriba a l'espigó i puja les escales que la porten a dalt de les roques. A l'horitzó li sembla distingir la silueta d'un creuer. Per un moment, juga a imaginar escenes de viatgers ociosos, sopars amb el capità, vetllades de balls d'etiqueta. Somriu. Contempla com les darreres llums del dia es reflecteixen en el vaixell i sense saber molt bé com, sent que ha trobat la força per seguir endavant.
Comentaris
-
seguim en contacte[Ofensiu]joandemataro | 16-05-2010 | Valoració: 10
gràcies pels teus comentaris i la teva benvinguda...jo també t'aniré llegint mica en mica...aquest relat m'ha agradat molt..m'ha donat una imatge de la vida dels pobles de costa que no estava en els meus registres, és clar jo sóc dels que només hi va a l'estiu...i a part la cruesa de les vides dels personatges que hi surten fan de tot plegat un relat molt suggestiu.
una abraçada encaixada
fins ben aviat
joan -
Comentari vuit-cents![Ofensiu]Mercè Bellfort | 16-02-2010
L'enhorabona per arribar a aquest número tan rodó. El teu relat també ho és: està ple d'aquesta màgia, d'aquest lirisme que atrau el lector i el deixa en una mena d'èxtasi. Escenes quotidianes que et fan reflexionar sobre les petites/grans coses i moments que mai no hem de deixar escapar. Viure i gaudir cada instant de la millor manera possible, gaudir de la remor d'una barca llunyana que et transporta a indrets màgics i et donen la força suficient per seguir vivint.
Boníssim, copernic! Torno a deixar constància escrita que ets un planià amb tota regla.
Una abraçada i moltes felicitats! Ara cap al nou-cents!
Mercè -
M'ha emocionat [Ofensiu]Xantalam | 16-02-2010
com només ho poden fer els relats senzills, sense pretensions d'explicar grans històries, però amb una tensió ben portada, des de l'inici; una posada en escena magistral que t'acompanya tot el trajecte, un decorat minuciós per a bastir uns sentiments de pèrdua, una càrrega de records. I un bon final, que sorprèn perquè és quotidià, perquè el sents com a propi.
Sincerament, copernic, trobo excel·lent aquets relat. M'ha agradat molt llegir-lo, el rellegiré moltes vegades.
Endavant, company, una abraçada.
-
Sento les onades[Ofensiu]Unaquimera | 15-02-2010
La vida, en efecte, es nodreix de moments especials, i d'altres que tan sols són els que hi ha entre un i altre, els que ajuden a sumar, a continuar...
En la vida es produeixen instants de màgia que ens proporcionen la lucidesa necessària per valorar les coses en la seva justa mesura, és cert, però també molts altres en què no mesurem res: fem el que cal fer, i anem cap endavant sense esperar prodigis de cap mena.
Aquests, però, arriben, més tard o més aviat, i cap al final de la narració en tenim un exemple.
Tot aquest cicle d'alternances apareix en el relat, que parla del poble i de la dona: tots els pobles de mar s'assemblen, com les persones que han viscut a la seva vora: tots tenen una vida que va i que ve, i que es composa d'ones successives, de diferents mesures i la mateixa matèria.
De la mateixa manera que un poble de la Costa Brava s'assembla al Cambrils de la Costa Daurada, per exemple, la Marta i la Carla tenen coses en comú, mentre altres les fan distintes; fins i tot la dona de bronze sense pupil·les comparteix i en manca.
No he pogut per menys que pensar en el meu BOJA? BOJOS!; si l'has llegit o el llegeixes, suposo que coincidiràs en què comparteixen algunes més que el paisatge de fons, que també és comú: manca el soroll de la barca, però hi ha la història d'una dona feta amb la suma de molt moments molt ordinaris i alguns instants de màgia.
Un relat molt seré, en conjunt, aquest teu, que gaudeix d'una atmosfera molt ben recreada, dins la qual les figures humanes destaquen el necessari sense apagar la importància de tot allò que les envolta: paisatge, passat, forces en lluita, present....
T'envio una abraçada, confiant que t'arribi encara càlida malgrat el fred que fa,
Unaquimera
-
Avui he passejat per la costa....[Ofensiu]Fada del bosc | 15-02-2010
M'agrada passejar per els pobles costaners a l'hivern. A través del teu relat e reviscut aquella sensació de carrers buits aquella mar grisosa A més he conegut a la Carla amb la costa de fons, he anat descobrint una mica la seva vida ( els seus secrets.)
Llegint el teu relat tot i estar asseguda davant l'ordinador he passejat per la costa i he xaferdejat una mica la vida dels que també hi passejaven.
No puc dir més, de fet no en sé més (de moment) per tan tan sols explicar-te el que he sentit llegint el teu relat.
l´Autor
![Foto de perfil de copernic Foto de perfil de copernic](/imatges_autors/6969.jpg?rnd=1062818021)
338 Relats
1182 Comentaris
392638 Lectures
Valoració de l'autor: 9.78
Biografia:
Per qüestions de feina he hagut d'interompre la meva producció periodística i literària. Després del tsunami i amb l'aigua al seu lloc torno a començar: Déiem ahir...Últims relats de l'autor
- Buit existencial
- Així s'escriu la història
- Sobirania
- La llibreta vermella (Final)
- Junts per sempre
- Un crit que no té preu
- Com una segona pell
- Syntagma
- La solució
- Gat per llebre
- Allò que no sona
- Cançons que m'agraden: "Your song" d'Elton John
- Cançons que m'agraden: "Imagine" de John Lennon
- Cançons que m'agraden: "You're in the army, now" d'Status Quo
- Cançons que m'agraden: "Maria" de Blondie