Cercador
A tu
Un relat de: ITACAA tu que plores per la insignificança de la realitat en el teu món,
A tu que esperes el demà del braç del passat,
A tu també que trenques l'engany sense veritat,
Tan sols la trenques pintant els dubtes que mai resoldràs.
I sopes sense gana i empasses llunes sols llàgrimes i tristesa,
I regues les plantes, planxes la roba,
sobrevisqueres a les reunions insofribles dels veïns.
A tu Ruben, ara ja no se si regues o planxes,
Si plores o rius, si algun dia tornaràs o no ...
A tu Ruben ... et trobo molt a faltar, on estas ?
Comentaris
-
Trist i nostàlgic...[Ofensiu]ROSASP | 15-09-2005
Extreus els moments compartits amb melangia.
En un intent de comprendre aquella inquietud sense nom que no deixa comprendre, que es rebota contra totes les coses, t'endinses sense jutjar ni envair en la solitud de l'altre.
Enyorança i tristor que es desvesteixen en forma de paraules.
El suau i profunda contemplació que fas de la vida és un creixement que et permet créixer per dins i acaronar l'esperit de les coses.
Una abraçada Clara! -
Sentiments a flor de pell[Ofensiu]angie | 15-09-2005 | Valoració: 7
Plorar amb les paraules escrites és una manera de desfogar-se. El trobo molt autobiogràfic, amb molt sentiment. Penso que és reflexe d'una realitat.
-
***[Ofensiu]Llibre | 15-09-2005
L'evocació d'una persona que s'ha allunyat de nosaltres... (pel que veig, no de manera voluntària).
El poema traspua melangia. Tristor. Però alhora manté la necessitat de la retrobada. Tal volta és en aquest sentiment on ens hem d'agafar.
LLIBRE
l´Autor
![Foto de perfil de ITACA Foto de perfil de ITACA](/imatges_autors/68117.jpg?rnd=2114362644)
122 Relats
334 Comentaris
143926 Lectures
Valoració de l'autor: 9.65
Biografia:
Itaca, petita Itaca
que lliures els camins
amb la sensibilitat
a frec de pell.
Que et corprenen instants
i et solquen la teva ànima
ja que ets tota emoció
i la teva veu clama
ajut per a comprendre
el patiment i el dolor
que et deixen amb la solitud
en el camí.
Aprendràs a viure
i et desitjo des del blau
que aquesta sensibilitat
que portes amarada al cor
no la perdis per res
durant la teva caminada.
Que no et posis cuirasses
que acceptis el patiment
com a llisó
sense repartir cap culpa
i esbrinar des de tu
a on t'equivocares.
Un dia potser ens separarem
del lloc on ara
tenim espai comú:
Et quedarà el poema
que et guarirà els instants
on no comprenguis res,
et portarà al moment
i et recordarà fidelment
quan d'aquell en sortires.
Això és el que he pretès
transformar els mots
en un record
perquè els dies de maror
i de temporal
trobis recer a una illa
que has assumit de nom.
(Josep Bonnín segura) gràcies.
Últims relats de l'autor
- Tardes
- Agafa'm la mà
- Ells t'han condemnat
- Dibuixarem un camí de llibertat, nosaltres, les dones.
- Estirada sobre el món
- Amistat trencada
- A ella
- La vida es bella
- Histories d'amor
- Buscant el teu somriure
- A l'Asturiana més maca
- Tu envoltat pel món
- Avui les coses canviaran
- Tu escoltem però no em fagis cas
- Dues copes besant-se en la matinada