Cercador
Vòmit
Un relat de: VallespirFarem una prova. Començaré a escriure de manera automàtica intentant trobar un sentit al que escric a mesura que avançi el text. Ara per ara, no hi ha ni personatges ni acció ni cap motivació específica. La pregunta senzilla seria, doncs, per què collons escric? I només hi trobo una sola resposta: perquè ara tinc temps.
I és que no n'hi ha mai de temps per escriure. Però, i per llegir? Que n'hi ha de temps? I no em refereixo als intervals temporals que tenim entre les múltiples obligacions que configuren el nostre dia a dia. Parlo del TEMPS. Del temps que necessitem per gaudir d'una lectura sense que res ni ningú destorbi aquest instant.
I, ara que hi penso, no només és qüestió del temps. També hi juga, i molt, l'ESPAI. A on llegim? Jo -i aquí ve on em despullo- aprofito els meus rutinaris viatges de metro Mercat Nou-Liceu; Liceu-Lesseps; Lesseps-Liceu; Liceu-Mercat Nou, amb els conseqüents enllaços de túnels i escales mecàniques, per a dedicar-los a la lectura. Fixeu-vos bé que, de manera instintiva, he emprat el verb aprofitar' per parlar-vos del llegir. Ja anem, doncs, malament.
Penso sovint en el tema de la creació, no de la vida -no m'entengueu malament- sinó de l'artística. I penso que tot això també és adaptable a la lectura. I sovint recordo en Sergi López a Harry, un amic que us estima' on es passa la pel·lícula intentant que el protagonista -escriptor frustrat- se sinceri amb si mateix i es dediqui en cos i ànima a l'escriptura, als relats, fins al punt de plantejar-li obertament que cal eliminar de l'escena tot el que destorba el procés creatiu, és a dir, la dona i els tres fills.
Hi penso sovint. Recordo força vegades en Sergi -Harry-López. Bé, de fet, cada dia hi penso més. Collons no!, hi penso tot. Sempre. I si no, fixeu-vos hi bé: aquí em veieu, un dissabte al matí escapant-me literalment de casa per poder gaudir d'un temps vital per a mi. Per a escriure. Per plasmar a la pantalla la multitud de coses que passen pel meu cap tot el dia. I, en començar el relat, no m'ha sortit res més que aquesta angoixa que em persegueix tothora per trobar un TEMPS i un ESPAI per escriure.
Però, hòstia de Déu!, ja és la una i me n'he d'anar. Bé, haurà estat un relat tipus vòmit. Tot just de vint minutets. Sense mirar-m'hi massa, sense relectures... Però l'envio de tota manera a RC. Total, és només un petit experiment.
Sort que tinc mitja horeta fins a casa. Necessito una estoneta per asserenar-me després d'aquesta auto-despullada. Necessito aquests minuts de metro, i aquest cop no pas per a la lectura. Els necessito perquè, hores d'ara, només penso en arribar a casa, agafar el ganivet i carregar-me els meus dos fills i la dona prenyada.
Comentaris
-
Els vòmits són necessaris[Ofensiu]angie | 18-06-2006
quan tenim regiraments a "l'estòmac" i cal fer-los quan ens arriba el primer sotrac i l'amargor primera a la gola...
Un relat sincer. Veig que fa temps que no publiques i és una llàstima, el relat m'ha agradat i m'ha fet pensar... Cerca sempre un raconet on vomitar, sigui quin sigui, tot i que el que coneixes i bé, és força recomanable...
T'he vingut a llegir després de saber-te "conegut" d'un mestre poeta...
angie -
vomitades sinceres[Ofensiu]Bruixot | 24-05-2006 | Valoració: 9
Sí, clar, les millors vomitades són les vomitades que es fan a gust, per treure's un pes de sobre, per alliberar-se de alguna cosa quye et regirà l'estòmac.
M'agrada per dues coses: per que reflecteix prou bé el que jo (i molts de nosaltres) sentim, que em d'esgrarrapar temps per escriure (quatre ratlles mal comptades) i per les ganes que sovint tenim d'engegar-ho tot a la merda per poder fer el que un vol (escriure).
També he de dir que sovint, quan finalment tens el moment per a fer-ho.... ja no en tens les ganes. O bé no et ve cap idea. Suposo que és una qüestió de autoanimar-se, i també depén molt de si finalment algú s'ho llegirà o bé quedarà perdut en les tenebres...
I espero que no sigui pas això que t'ha passat, que ja fa uns mesos que no dius res de res, i és una llàstima. Clar, ningú t'ha comentat, cosa que, de fet, no és tant estranya. Sobretot en una comunitat com aquesta que sembla que per que et comentin ha de ser a canvi de comentar tu. Es clar que es necessaria una mica de reciprocitat, però això que gairebé només et comenten com a resposta a un comentari... és un mal vici de RC.
Per cert, no cal que matis a la dona i els fills per a poder escriure, eh? Sempre pots sortir un moment a comprar tabac (encara que no fumis!) i tornar al cap de 5 hores... o 10... o 100....
Xavier
l´Autor
![Foto de perfil de Vallespir Foto de perfil de Vallespir](/imatges_autors/217960.jpg?rnd=1567806023)
29 Relats
88 Comentaris
46924 Lectures
Valoració de l'autor: 9.56
Biografia:
Cinc dies després que Neil Armstrong plantés els peus sobre la superfície de la lluna, un bon professional de la medicina que no volia perdre's uns dies de vacances va decidir de treure'm de l'escalfor materna tot i la meva rotunda oposició. En l'agosarada i brusca acció mèdica, ben poc va faltar per a que mare i fill deixéssim d'existir.De si ha resultat o no transcendental aquell fet llunyà, de si aquell primer plor ha marcat o no el meu recorregut vital i, sobretot, de si ha pogut impregnar algun dels caràcters que en aquest espai he anat i aniré vessant, no en tinc ni la més remota idea.
Essent, però, innegable la força dramàtica d'aquell terrorífic primer dia a la Terra poc després de l'esperançador primer dia a la Lluna, no podia obviar-ho de cap manera en la meva biografia d'un espai virtual literari.
I què més? Doncs, em sembla que res. Estic convençut que no he estat protagonista de res tan veritablement novel·lesc en la resta de la meva existència. Només desitjo que aquest trànsit vital de tonalitat sèpia no es noti massa en els meus relats i que algun d'ells pugui passar com a petita (sempre falsa, però) creació.
Roger