Cercador
TOC, TOC. [temps real de lectura: 4 minuts]
Un relat de: Joan ColomEncara que l'aixeta no gotegés, a partir d'aquell dia em vaig seguir aixecant, quan veia que la llum del quarto dels pares s'havia apagat. No sé com, però, un cop m'hi havia posat, volia fer de sereno de casa comprovant que tot restava en ordre. Sentia una pulsió que després he experimentat al llarg de la vida en àrees ben diverses: la necessitat de ser exhaustiu. I, progressivament, la ronda nocturna es va anar ampliant fins a completar aquesta seqüència: aixetes ben tancades a la cuina i el bany; no comprovava la del safareig perquè hauria d'haver passat pel quarto del gos, el meu germanet Plutó, però sí que mirava que estigués ben arraulit a la butaca vella on dormia, per l'escletxa de la porta; al rebedor, si la finestra estava ben tancada i sobretot la porta del pis, que mon pare deixava amb les claus posades; d'allà al menjador, per comprovar la finestra al carrer i, abans de tornar-me'n al dormitori, m'aturava i treia el nas per la porta del dels pares, on a vegades encara veia brillar en la foscor la punta vermella de l'últim cigarret de ma mare, que era qui fumava a casa. Sobre aquesta última parada, un parell de precisions: una, que encara era innocent sobre les coses de la vida, de manera que en aquest cop d'ull no hi havia la més mínima malícia relacionada amb sorprendre'ls cardant, i dues, que com que la mare tenia una oïda finíssima, a diferència del pare que era força sord, jo caminava amb cura de no fer soroll, gairebé de puntetes, però potser per això mateix de vegades alguna articulació òssia deixava escapar un clec.
No recordo si aquesta rutina ja portava repetint-la una setmana o un mes, quan una nit, precisament mentre m'havia detingut a la porta del dormitori dels pares, em va sobresaltar un crit esgarrifós de ma mare: "Qui hi ha aquí? Carles, hi ha algú al pis!!!". Em va faltar temps per fugir esperitat al meu quarto i ficar-me al llit, simulant estar adormit quan va arribar mon pare. I quan ell va tornar amb ma mare, assegurant-li que no hi havia cap intrús, al pis, que potser havia estat un malson, em va commoure sentir la mare contestant que no estava boja, que no creia amb fantasmes però que feia molts dies que sentia algú que es movia sigil·losament per la casa...
Aquella nit vaig trigar molt a adormir-me; només feia que pensar amb ma mare, amb l'angoixa que devia haver estat arrossegant per culpa meva. I l'endemà, només haver-me llevat, amb ella a la cuina remenant coses després que mon pare se n'hagués anat a treballar, vaig adreçar-m'hi directament per dir-li que era jo qui havia estat sentint, li vaig descriure com vaig poder l'estranya obsessió que s'apoderava de mi cada nit, obligant-me a comprovar que tot a casa estigués en ordre, que em sabia molt de greu haver-la fet patir i que mai més no ho tornaria a fer. Ella va seure, alleujada, i després d'una pausa recuperant forces per explicar-me els temors que havia estat covant, em confessà que havia arribat a creure que, qui es passejava pel pis cada nit, era l'espectre del seu cunyat gran, mort recentment de càncer. En això hi contribuïen les històries d'apareguts que, sempre que podia, li contava la dona de fer feines que venia cada setmana.
Si aquests fets haguessin passat ara, que tothom ha sentit parlar del trastorn obsessiu compulsiu (TOC), m'haurien dut al psiquiatre. Però llavors això no s'estilava.
Comentaris
-
Resposta[Ofensiu]SrGarcia | 08-03-2024
Hola, Joan Colom. Parlaré del teu comentari al meu relat "El foc amic". És bo rebre una crítica sincera de tant en tant.
El tema del relat és la deshumanització dels soldats; van perdent la humanitat fins a tornar-se gossos, a causa de les dures circumstàncies de la seva vida. En fer-se vells es tornen precisament gossos per la seva devoció a sant Guinefort, però no són innocents com el sant gos, ells també han usat el foc amic en matar els oficials, per això es tornen gossos del dimoni, dips. No mereixen la justícia que demanen.
També he llegit els teus relats, el titulat "Dips", sembla que vaig ser l'únic que en va fer cas. Fa poc vaig passar per l'ermita de santa Marina, però estava tot tancat. M'estimo molt aquesta terra i la història dels soldats supervivents l'he sentida explicar.
Això de matar oficials ha passat sempre, a la guerra del Vietnam en deien "fraggin" per usar granades de fragmentació. -
La veritat absoluta. [Ofensiu]PERLA DE VELLUT | 08-03-2024 | Valoració: 10
Un relat entretingut i molt amé, que m'ha fet pensar en tot el seu contingut. Està molt ben explicat la innocència de quan eres jove. O siga, quan has posat que és "biogràfica", és que ha passat de veritat.
Si és així, enhorabona, Joan Colom.
(Respecte que no entens el meu poema, no passa res. Gràcies per dir-me que no et van els poemes).
Salutacions cordials.
-
Bon tarannà.[Ofensiu]SrGarcia | 08-03-2024
Una història deliciosa: l'obsessió i la innocència del nen la fan molt bonica. Suposo que és autobiogràfica, si és així, no cal patir gaire; això dels psiquiatres és una collonada; trobo que el nen en té prou amb el suport de la família i el seu bon tarannà.
-
TOC[Ofensiu]Rosa Gubau | 08-03-2024
Sovint no sabem l'arrel on sorgeix el TOC, però aquest exemple d'obsessió que has escrit, en podria ser una bona causa.
Gràcies pels comentaris als meus poemes, tot i que dius que no hi tens capacitat per comentar-los.
Moltes vegades, a mi també em costa comentar molts dels teus relats, estan immersos amb cultura i explicacions que no controlo. El fet que ens llegim, per a mi, ja significa molt.
Rosa.
l´Autor
Últims relats de l'autor
- Vint nanoocurrències sobre GARGOTS.
- Compte amb el sol!
- El pinyó maleït.
- Vampirs.
- Història apòcrifa.
- Amèrica i els americans.
- L'horitzó de la perfecció.
- Vint nanoacudits sobre ELS BORBONS O BORBÓ.
- Vint nanoocurrències sobre TREURE LA LLENGUA.
- Entre poc i massa.
- Retrobar-se.
- Vint nanoocurrències sobre UN,DOS,TRES,PICAPEDRER. [temps real de lectura: 3 minuts]
- "El més enllà" (Masaki Kobayashi, 1964).
- Què no és, l'arquitectura.
- Diàleg fictici amb Versaleta.