Cercador
Se non è vero...
Un relat de: rautortorNascut incrèdul i escèptic, tothora m’han perseguit els perquès. Tot i que, d’inici, acceptava les noves que m’arribaven, sempre m’urgia la necessitat de passar-les pel garbell de la lògica. Fet i fet he esdevingut un enemic acèrrim d’horòscops, amulets i càbales.
Un bon dia, però, una estudiant de medicina, antiga companya d’escoltisme, em regalà una vèrtebra humana com a passador del fulard. Si bé la meua ment, de primera intenció, l’acceptà per tractar-se de quelcom original i pràctic, mai no va deixar de preguntar-se sobre l’origen d’aital peça òssia. Després, s’enderià en dilucidar la vida i miracles del cos vilment desossat. I, posats a especular, es preguntà si aquell espòndil se sentiria perdut lluny de la resta de l’espinada ja que no deixava de ser una part d’un organisme amb sentiments i desig de viure junts.
D’altra banda, recordo que, durant el temps que el vaig dur posat, havia sortit indemne de diferents perills. Entre d’altres, havia evitat la mossegada d’un escurçó per haver mirat a terra just abans de petjar-lo o m’havia salvat d’una allau de roques gràcies a l’aixopluc d’una penya providencial al mig de la tartera. De fet i atès el meu tarannà, tot ho vaig atribuir a la casualitat i mai del món em va passar pel cap la intervenció d’algun talismà.
Per tant, descartada la via màgica, tan sols em restava l’empírica. Ras i curt, calia tornar la vèrtebra al seu amo. Així, doncs, vaig iniciar el meu pelegrinatge. Primer, pels cementiris de la capital; finalment, vaig fer cap a l’ossari de la facultat de medicina. Tot just entrar a la sala, se sentí dins dels dipòsits una remor insòlita. Els morts són morts i ja està, vaig raonar mig atordit. Mes, tan bon punt vaig dipositar la vèrtebra damunt la taula de disseccions, la remor es convertí en estrèpit, com si algú maldestre i pocatraça estigués muntant a correcuita un puzle d’ossos humans. Crac, trac, catacrac...
No recordo res més. De l’atordiment havia passat al pànic i només sé que vaig fugir.
Comentaris
-
Sembla mentida[Ofensiu]marialluïsa | 14-01-2023 | Valoració: 10
la diversitat de raonaments per creure en la servitud d'un amulet.
Un protagonista molt curiós i racional, i un final tan sorprenent com inesperat.
Molt bona feina. Sort! -
Ja són ganes![Ofensiu]E. VILADOMS | 14-01-2023
Ja són ganes, de portar aquest amulet!
M'ha agradat molt, Raül.
A veure si hi soc a temps d'escriure el relat d'aquest mes. -
Potser cal tenir un fetge...[Ofensiu]llpages | 14-01-2023 | Valoració: 10
com una oca per acceptar un regal com aquest, però, consentit el present, el relat flueix amb suavitat fins arribar al final, on una espurna de terror posa la cirereta a una inspiració molt original. Bona feina, rautortor!
-
Preguntar-se[Ofensiu]Rosa Gubau | 14-01-2023
el perquè de tot , pot ser una bona tècnica, tot i que també una presó on de tant en tant s'ha de sortir i deixar fluir, è vero?
Bon relat.
Salutacions i sort.
Rosa -
E ben trobato[Ofensiu]Prou bé | 13-01-2023
El relat molt ben trobat l'argument i el desenllaç !
Sort
Amb total cordialitat -
Relat rebut[Ofensiu]Concurs ARC de microrelats a la Ràdio | 13-01-2023
Relat rebut correctament. Entra a concurs.
Recorda, ja no el pots esborrar!
Qualsevol dubte contacta amb nosaltres en el nostre correu:
concursos.arc@gmail.com
Gràcies per participar.
Comissió XIII Concurs ARC de microrelats
l´Autor
229 Relats
785 Comentaris
147418 Lectures
Valoració de l'autor: 9.89
Biografia:
Raül Torrent i Torrent (Menàrguens, 1945)A més d’un sentimental impenitent, em considero un lletraferit sense remei. La docència, la història i l’arquitectura són la meva dèria i conformen bona part de les meves metes; la poesia, en canvi, és la companya de viatge, complaent i seductora, que tothora m’ajuda a descobrir qui sóc.
![](https://ep00.epimg.net/elpais/imagenes/2020/01/27/album/1580143043_859090_1580143868_album_normal.jpg)
Fotografia d'Arno Rafael Minkkinen
Últims relats de l'autor
- Agonia
- Nua
- Avui he vist el mar
- Una pietà palestina
- Escatxic de roselles
- El retorn d’una deu assecada
- Del pas del temps i la memòria
- Haikus de primavera
- ... i els canons deixaren de cridar
- És quan penso en tu
- Laocoont 2.0 [a Tel Aviv]
- L’àngel caigut
- El cromlec dels dotze menhirs
- Quan arribi l’hivern
- Sé d’un lloc, sé d’un temps