Cercador
Quant les fulles deixin de caure
Un relat de: ITACAEm desperto, aixeco la mirada, el meu cap es posa ben recte i fa que torni a observar hi ha creure que estic a un hospital.
Les parets blanques, fredes sense cap tipus d'amor, donen un reflexa trist i deprimidor, volen mostrar un aspecte que mai aconseguiran, la hospitalitat, mai ens sentirem com a casa, quant obro els ulls i observo el passadís o l'habitació una fredor plena d'odi s'apodera fràgilment de la meva ànima.
Ara et miro, ets al llit dormint plàcidament, i jo estic amb els braços creuats deixant caure tot el meu pes cap a la taula intentant dormir.
Però es impossible, el veure't estirada aquí ja em resulta incòmode, i el veure la imatge que tinc al costat, fa que em desesperi. Una mare asseguda al costat de la seva filla, la filla esta inconscient, altre sobredosi deia en veu baixa la mare.
Una noia molt jove d'uns 18 anys, força maca, però amb una imatge a la cara impossible d'esborrar, tot un seguit de llàgrimes es reflexaven en la cara de la noia estesa al llit, en ella podia veure el transcurs del dia a dia des de que va entrar en aquell món perillós, els plors de gent com de la que tens al costat, la teva família destrossada de veure't així, de veure com acabarà la seva nena.
La mare mostrava un món ple de tristesa, la desesperació de no poder ajudar a la seva filla, tenia els ulls secs de tant plorar, se que no ho a passat be, és veu, es evident.
Tu que sembles tan tranquil·la dormida al llit, has fet passar els pitjors malsons a la gent que t'estima, un infern han descobert gràcies a les teves errades.
Se que si ara despertessis i amb una mirada i un pensament clar i seriós veiessis tot el que a succeït m'abraçaries a mi que tot just se el teu final de la teva jove vida i ploraries cridant perquè.
Però se que no despertaràs, aquesta es la teva segona caiguda des de l'alt penya segat, aquesta vegada dolça desconeguda no resistiràs.
I mentre penso en les meves desgracies i observo les de la dona que tinc al costat, em cau una llàgrima sincera on posa escrit: Quant les fulles deixin de caure, tots observarem la nostra cara i ens sentirem orgullosos de ser persones.
Fins llavors, tu seguies dormida al llit, la teva mare plorant al teu costat, jo volent escapar e intentar donar-me forces a mi mateixa per pensar que la persona a la que estimo i tinc davant, torni a ser ella mateixa, i torni a despertar.
Ja no puc aguantar més, surto de la habitació intentant escapar dels plors d'aquella dona que cada vegada són mes forts, intentant que no s'escoltin els meus plors silenciats dintre del meu cor marxo.
Intento tancar la porta, però abans d'això quant només faltava un pam per ser tancada, veig com la mare agafa la mà de la seva filla i amb llàgrimes tristesa i desesperació diu: Tan de bo t'haguessis mort la primera vegada que vas prendre aquelles pastilles. La porta es va tancar i jo vaig deixar-me caure recolzada a la porta. Quant les fulles deixaran de caure ?
Comentaris
-
Impactant[Ofensiu]Nurithy | 01-05-2007
L'últim paragraf és l'expressió magistral de la paraula del dolor...
-
tornarà a ser primavera[Ofensiu]fill de les ombres | 09-05-2005 | Valoració: 10
... i no només les fulles deixaran de caure si no que en renaixeran de verdes, de noves, plenes d'esperança per un abril.
si vols contemplar l'arc de st. martí, abans hauràs de tolerar la pluja, i les llàgrimes que vesses ara, seran adob i aliment per la flor que naixerà demà al jardí del teu cor.
ets jove i tens moltes milles de navegació en alta mar per arribar a ítaca, aferra el timó, que no se t'enduguin les onades... i segueix creixent, "inflant les veles com un cavall desbocat..."
tu demostres que la sensibilitat no té edat, que els anys no te la facin perdre i sempre siguis capaç de sorprendre't i emocionar-te.
un petó! -
Ho has descrit molt bé..[Ofensiu]Inflamable | 08-05-2005 | Valoració: 10
I realment la gent que no ho passa no ho sap. Un amic meu va morir de sobredosi...tot i que no en part. La droga el feia veure monstres i alucinacions..i es va llençar des d'un sisè pis. I un familiar, del que no vull enrecordar-me'n, també en prenia. He comprés molt bé el fil del relat i l'he seguit, per veure on anava. Un relat, que són dels que a mi més m'agraden, sense dir del tot el que passa, descobrint mitja veritat...i el demés que ho fagin les lletres i la literatura, que és l'autèntica expressió dels pensaments. Una abraçada molt forta!
-
has captat el dolor i la impotència...[Ofensiu]ROSASP | 08-05-2005 | Valoració: 10
Veig que també domines la narrativa, sempre t'havia llegit poemes.
Aquest relat és profund, trist i complicat al mateix temps, fa pensar en els sentiments que genera tota acció de no voler viure.
Com afecta a la pròpia persona i a tots els que l'envolten, el sofriment i la impotència, el sentit de culpabilitat que desencadena.
Difícil que no caiguin le fulles, quan arriba una època freda i trista. No tothom té força per sortit de la foscor i tirar endavant en un moment de la seva vida.
Cada persona és un món i aquest és un tema molt delicat, perquè ningú pot veure tot el que hi viu dins del cor i el cervell d'un altre.
Crec que l'has plantejat força bé i has intentat endinsar-te en el dolor i el sofriment amb un punt de vista molt madur.
Felicitats i una abraçada molt gran! -
de pedra...[Ofensiu]Equinozio | 08-05-2005 | Valoració: 10
M'he quedat de pedra Itaca.... No se que dir és magnífic. No sé per quina raó me l'he llegit en veu alta i es millor...
però ...
és veu, es evident-> esta mal escrit, l'accent està posat al revés... ai aix... mira't més les faltes. A mi tmb se'm colen alguenes...
una abraçada molt forta
Equinozio
Valoració mitja: 10
l´Autor
![Foto de perfil de ITACA Foto de perfil de ITACA](/imatges_autors/68117.jpg?rnd=1125097293)
122 Relats
334 Comentaris
143896 Lectures
Valoració de l'autor: 9.65
Biografia:
Itaca, petita Itaca
que lliures els camins
amb la sensibilitat
a frec de pell.
Que et corprenen instants
i et solquen la teva ànima
ja que ets tota emoció
i la teva veu clama
ajut per a comprendre
el patiment i el dolor
que et deixen amb la solitud
en el camí.
Aprendràs a viure
i et desitjo des del blau
que aquesta sensibilitat
que portes amarada al cor
no la perdis per res
durant la teva caminada.
Que no et posis cuirasses
que acceptis el patiment
com a llisó
sense repartir cap culpa
i esbrinar des de tu
a on t'equivocares.
Un dia potser ens separarem
del lloc on ara
tenim espai comú:
Et quedarà el poema
que et guarirà els instants
on no comprenguis res,
et portarà al moment
i et recordarà fidelment
quan d'aquell en sortires.
Això és el que he pretès
transformar els mots
en un record
perquè els dies de maror
i de temporal
trobis recer a una illa
que has assumit de nom.
(Josep Bonnín segura) gràcies.
Últims relats de l'autor
- Tardes
- Agafa'm la mà
- Ells t'han condemnat
- Dibuixarem un camí de llibertat, nosaltres, les dones.
- Estirada sobre el món
- Amistat trencada
- A ella
- La vida es bella
- Histories d'amor
- Buscant el teu somriure
- A l'Asturiana més maca
- Tu envoltat pel món
- Avui les coses canviaran
- Tu escoltem però no em fagis cas
- Dues copes besant-se en la matinada