Cercador
Pariràs amb dolor, Eva.
Un relat de: quetzcoatlAls bojos, se'ls ha de tenir tancats. Podrien aportar veritats perilloses per el ciutadà necessari. Els bojos, a l'estar-los-hi negats una educació convencional -posem per cas l'educació formal cristiana on s'imparteix la moral, la norma, el càstig -, en la seva rebel lucidesa podrien oferir-nos noves visions del sentit de l'existència humana. Aquestes, si arribéssim a superar els prejudicis per creure-nos-les, podrien arribar a allunyar-nos de la condició de peó d'aquesta oligarquia: d'aquesta organització que ens manté a ratlla, amb unes responsabilitats i uns deures -i una vida lleugera a canvi; d'un Estat que ens manté organitzats però poc lliures.
I si tot això fos només una qüestió natural evolutiva?
Intentem traslladar-nos als fonaments de l'espècie humana, als primers estadis de socialització, on prima la selecció natural (la llei del més fort) i on, d'alguna manera o altra, s'ha de posar ordre per tal que l'espècie sobrevisqui en aquesta guerra parcial, on (la virtut de) l'ambició és una arma nuclear.
Mentre els nobles (aquells guanyadors que han sabut vèncer l'adversari no només amb la força, sinó amb una altra virtut per a la guerra: la persuasió) es disputen -en els estadis de l'orgull- el tro, els dèbils (aquells frustrats qui per càstig genètic no han pogut ser nobles) es multipliquen. Deterioren l'espècie: procreen com rates, creen masses sobrepoblades de dèbils, de malalts, de frustrats, que busquen, en l'unió, l'empatia: el recer de la mediocritat.
Què passa si aquesta massa decadent d'evolució infecciosa, decideix organitzar-se per vèncer els desprevinguts i solitaris nobles? I: quina millor manera d'organitzar-se, que rere una fal.làcia enlluernadora, que respongui des de l'omnipresència (real o falsa) divina?
L'ésser humà és molt més pervers del que ens podem imaginar. Creem normes, repressions, lleis, càstigs; podem gaudir de la tortura i l'agonia alienes, i fins i tot autoinfligir-nos-les. Hem mutat l'instint de la supervivència en la causa de guanyar (siguin quines siguin les condicions) pel darrer premi de, simplement, viure -aquest impuls, encara instintiu (tot i estar contagiat per sentiments foscos com per exemple l'orgull i la cobdícia).
Com a animals gregaris tendim, també, no només a unificar-nos i crear lligams i vincles, sinó a identificar-nos com a una sola cosa. A creure en les mateixes veritats i rebutjar les mateixes mentides, establint una ètica del bé i del mal que convingui a la nostra espècie, mesurant la veracitat del valor amb un empirisme generalitzador: té la raó la majoria.
Però, ah! Que perillós: la majoria és mediocre!
La majoria és la massa de dèbils procreats i congregats, que cuinen frustració i ganes de venjança envers l'ésser noble. No voldria ratllar el feixisme: no vull, no voldria, dir que l'ètica pura és de l'ànima noble (però tampoc diré que tingui el do de l'ètica i la justícia qualssevol).
La majoria són les rates mediocres, que per ser majoria i mitjançant la mimesi del poder (bescanviant tàctica per estratègia), arriben al podi de la noblesa i l'enderroquen. Llavors poden, si volen, dominar la resta de mediocres (que respondran bé, per sentir-se representats com a un reflexe) i reprimir les ànimes nobles o els rebels que s'oposin a la jerarquia. Perquè no hi hagi dubtes: crearan no només l'Estat, sinó la religió. I totes les lleis i càstigs que convinguin per tal que ningú es desviï d'allò que cal. Per què? Perquè l'infecció ve de dins: una mescla de deficiència genètica i l'efecte psicològic de tal (la corrupció).
No conec la resta de religions amb prou certesa com per corroborar Marx, quan diu una de les seves frases cèlebres: que la religió és l'opi del poble. En general, però, apostaria per dir que, com el catolicisme (d'arrel cristiana), tota religió en la que es basi un estat governador és, efectivament, aquest opi: la manera de tenir controlats als plebeus, mentre aquests s'allunyen de la seva espiritualitat innata per caure en espiritualitats catalogades, mesurades; amb norma i càstig. Per què? Perquè així ho mana un déu (que ens ha permès viure, però a qui hem decebut), poderós i castigador. El perquè real? Som animals: la supervivència (ja sigui d'una espècie o d'una subespècie: d'aquells semblants a nosaltres).
El boig és aquell qui per, diguem-ne, màgia (que és més poètic i, al meu parer, menys excloent que deficiència), codifica i descodifica de diferent manera l'això que malanomenem realitat, diferenciant-se de la majoria (que, no cal dir-ho, ens creiem normals perquè som més).
No deixen que el boig canalitzi la seva energia en allò que vulgui, perquè podria crear miracles. El boig, si no és sotmès a la socialització, a la conversió religiosa, al comportament: què l'impediria ser, senzillament, una cèl.lula sana més d'aquest petit però complex animal que anomenem Planeta Terra? El boig pot crear i viure per viure, perquè sí. Fins aquí, a part de l'enveja, no hi hauria massa problema. Però també podria procrear, crear masses de persones que codifiquin i descodifiquin de diferent manera la vida, des del seu origen al seu sentit. Quin perill per l'Estat, quin perill per la massa governadora: l'espècie dominant!
És millor que el reprimeixin, que el castiguin, que l'anul.lin perquè no destorbi en la guerra (absurda però orgànica) per la sobrevivència. Així, de passada, l'ésser humà pot fins i tot presumir d'haver desenvolupat noves categories i oficis: com, per exemple, neuròtics i psiquiatres.
Hauria volgut que això fos simplement un assaig, però no puc evitar afegir-hi una mica de perspectiva, si cap, una mica més personal (recordant, evidentment, que tot el relat és personal i que en cap moment he volgut ferir a ningú -això va per bojos o religiosos; bojos i religiosos).
Amb tot, el que vull arribar a dir és: que som animals, éssers orgànics, que hem patit mutacions i desvariacions, i que gaudim de certa estructura mental que ens permet emprar el temps en reflexionar-hi; que els Estats i les religions són condicions socials inevitables, però que ens alienen de la pròpia espiritualitat i ens reprimeixen de plaers naturals i de pau, malversant un invent anomenat ètica; que els bojos també estan sotmesos a tot això, però ho perceben d'una altra manera; que els humans som éssers creadors per naturalesa (creem coses belles i, també, d'atres com neurosis i psiquiatries).
I també, a títol més íntim: que, l'absurd, és per mi vàlid. Que la creació, la bellesa i l'amor són l'alicient de la supervivència. Que l'existència és, simplement, sublim i maravellosa.
Que sóc, ets, som cèl.lules lluminoses d'una estructura molt més complexa (a la que hem de respectar, no perquè de no fer-ho s'ens castigui, sinó perquè l'amor dóna les gràcies a la creació de -en aquest cas- l'experiència de la vida). Que dansem amb la misteriosa gravetat de les marees i els magnetismes, sobre el tercer planeta des del sol: matèria creada per casualitats i reaccions químiques.
Que les ànimes nobles surten de nit, perquè quelcom els crida, a observar les estrelles. I que els artistes i els bojos es queden embadalits, calculant la profunditat de la vida que habita entre els punts de llum que enreixen la volta celeste: aquesta preciosa gàbia d'ànimes creadores que ens hem enamorat de l'existència!
I, per últim: que només podria creure en un déu que ballés, amb mi, en aquesta caòtica harmonia universal.
Comentaris
-
M'has deixat[Ofensiu]africanoamerica | 05-10-2009 | Valoració: 9
snese paraules. Fortíssim. Encara estic en estat de shock. Enhorabona, de debó!
-
La saviesa del boig[Ofensiu]Biel Martí | 16-10-2005
Primer felicitar-te per aconseguir amb un assaig tenir-me els 7 o 8 minuts totalment enganxat al text. Idenpendentment d'allò en el que pugui estar d'acord o no, més enllà de les discusions que podriem tenir (discutir sempre és positiu, però cal saber-ne) per termes i per conceptes de la vida, he de dir-te que el text m'ha semblat brillant. Jo de gran vull ser com tu (és el títol d'un relat que estic preparant, no me'l prenguis, hehehehe).
Les reflexions que hi fas, en alguns cops amb tants parèntesi i comentaris enguionats que m'ha calgut llegir-ho dos cops, entreveuen una mirada idealista i optimista, una crítica social ben portada, sense necessitat de repartir fulletons ni fer manifestacions aixalabrades (quina paraula més currada: aixalabrades). M'agradaria que et llegissis un relat meu, basat en una experiència real (espai d'autopropaganda) que es titula: "Les veus, converses de matinada" i n'opinessis.
Per altra banda, em considero dins les dues categories que comentes: sóc neuròtic com tothom, i a l'hora desenvolupo en part una feina de control del sistema (educador social). Curiosa paradoxa. O no.
Biel. -
reflexió resultant[Ofensiu]SenyorTu | 15-10-2005
M'ha costat seguir-te, no sé si per l'estructura literària que has utilitzat o perquè estic poc (gens) acostumant a llegir assaig. Del teu, jo n'he extret fragments provocadors: de pensaments, sentiments i/o sensacions. I una reflexió immediata: Sembla evident que el Déu encarregat de fer aquest món va fer una xapussa. ¿per què? Hi ha una versió que diu que Déu va tardar 6 dies en fer el món i que al setè descansà. Jo no ho crec: Penso que fer un món com cal, porta més de sis dies per molt Déu que un sigui.......... Alguna cosa deuria passar el setè dia que va impedir acabar la feina com Déu mana. El "va descansar" ho van publicar per tapar la veritat (fosca, sens dubte).
-
Comparteixo moltes idees...[Ofensiu]ROSASP | 14-10-2005
"només podria creure en un déu que ballés, amb mi, en aquesta caòtica harmonia universal". Jo crec en aquest déu que anomenes, una força estranya, una saviesa innata que sembla renéixer constantment des del principi de l'existència.
Es troba en tot allò que es veu i que no es veu, una energia que fluctua, que no té començament ni fi...
Potser sort¡r-se del camins que ja estam marcats sembla una mena de bogeria. Però també senten sensacions exaltades i reveladores els que senten l'art en qualsevol de les seves dimensions i contemplen la vida amb una nova percepció.
Respecto però no combrego amb cap religió que sigui imposada, que dicti lleis i marqui normes amb l'esguard prepotent de la certesa.
Un tema delicat i interessant molt ben portat, amb l'aportació dels teus punts de vista amb fermesa i respecte.
Molt petons! -
Sóc optimista[Ofensiu]brumari | 14-10-2005
Fins que no he arribat al darrer paràgraf, m'has fet pensar tota l'estona en aquelles paraules tan tristes -per a mi ho són- de Rilke, "Qui parla de vèncer? Sobreviure ho és tot".
Jo sóc optimista. Quan definitivament Déu sigui mort, els nobles -que no moriran mai- s'inventaran nous ídols, d'obligada adoració. Però sempre hi haurà bojos que ens faran pensar.
Un assaig profund i dens.
Petons.
-
...[Ofensiu]Mon Pons | 14-10-2005 | Valoració: 10
Ai, Quetzcooalt, què boniques i esperançadores són les teves reflexions!
Afegir (des de la meva humil opinió i només per ampliar-te aquest assaig ple de vida ) que m'ha fet recordar al budista tibetà Tilopa (988-1069). En la "Cançó de Mahamudra"...
"Encara es pronuncien paraules per explicar el Verb,
El Vuit com a tal mai pot ser expressat.
Encara que diguem "la ment és una llum brillant",
Està més enllà de totes les paraules i de tots els símbols.
Encara que la ment en essència sigui buida
Abarca i conté totes les coses"
PS/ em recordo de tu, molt. Només necessito temps per escriure i escriure't...
T'envio molts i molts petons!
Mon -
...[Ofensiu]instants | 14-10-2005 | Valoració: 9
I si Deu baixes a la terra i digués als homes: " Us mano que sigueu feliços" què fariem aleshores ? Has fet un assaig i com a assaig que és t'haig de fer una pregunta que ve al cas, per què no parles de la Cultura ?, si aquell ser inerhent a la nostra vida, que ens limita amb patrons que són en si al.liens al que som i ens permeten sobreviure (suposadament) socialitzant-nos a un nos.
El boig, el que sobresurt, el que sent , el qui troba la coherència entre le que Fa, el que Diu, el que Pensa, el que Sent... que escriu relats basats en contingut, amb un missatge clar i que a voltes la forma i la llengua el sobra, que golpeja frontalment amb els qui busquen determinants existencials, camins ja explorats amb un bo o un dolent, que busquen la dualitat de les coses, quan en si, la vida és ja per si mateixa deliciosa.
El boig no busca troba, i com que troba sense els mitjans que els altres necessiten, és El Boig!!! és clar, viure no pot ser tan fàcil. HEHEHEHE
Una abraçadota, Pau
Valoració mitja: 9.6
l´Autor
![Foto de perfil de quetzcoatl Foto de perfil de quetzcoatl](/imatges_autors/78436.jpg?rnd=1227676669)
91 Relats
824 Comentaris
163277 Lectures
Valoració de l'autor: 9.76
Biografia:
Diuen que vaig néixer amb presses... a les escales de ca la llevadora. De la meva infància no recordo gairebé res, però devia ser maca.D'adolescent m'agradava la creació i escrivia molt però "vivia" poc. Després d'uns anys d'efervescència em vaig apagar; vaig passar un parell d'anys una mica perduda, passiva i superficialment.
Finalment vaig fer les maletes i me'n vaig anar un temps a centreamèrica. Allà em vaig despertar del tot i vaig viure tan intensament que si m'hi hagués quedat el cor m'hauria estallat. Vaig tenir temps de sentir-me sola, acompanyada, enamorada, desolada; vaig fer projectes, vaig construir coses, vaig destruir-ne algunes i deixar-ne d'altres; vaig conèixer paratges i persones meravelloses; també em vaig començar a conèixer a mi mateixa; vaig obrir les portes del meu esperit, vaig créixer... A través de relatsencatalà vaig escriure i molt, i de moment ha estat la meva època més prolífica relatairement parlant.
Quan vaig tornar de centreamèrica, vaig estudiar infermeria i em va agradar molt —però no em veig treballant en un hospital o ambulatori. Vaig conèixer el meu home i vam començar a plantar i a ser més autosuficients. Des de llavors la sobirania alimentària i la salut humana i mediambiental són dos temes en els que crec i que em motiven molt.
El 2009 vam tenir una nena. És l'experiència més fascinant que he tingut mai i constantment aprenc i desaprenc coses a través d'ella. També és cert que des de llavors tinc molt menys temps per a mi i en conseqüència per escriure, però espero anar-lo recuperant. De moment intento ser tant bona mare com puc i combinar-ho amb l'hort i el dia a dia.
El temps passa volant però me n'adono que amb una bona actitud davant la vida, no cal esmerar-se en buscar la felicitat que tant vaig idealitzar en l'adolescència, després del primer amor. La felicitat és un camí i una manera de fer i viure. Som els únics responsables de les nostres vides i penso que amb intuïció podem acabar familiaritzant-nos amb l'atzar.
Tanmateix penso que també he de dir que no podem eludir la responsabilitat individual i col·lectiva que tenim envers les grans injustícies i profundes desigualtats que passen cada dia al nostre món.
2024: seguim evolucionant! sempre amb ganes d'escriure però amb falta d'espai i temps. Nostàlgia del temps sense responsabilitats...; i molt agraïda pel que la vida em regala cada dia.
Espero que us agradi algun dels meus relats!
teaspoontrader@gmail.com