Cercador
No toquis la poma, Eva.
Un relat de: quetzcoatlReprimir instints és una condició que hem hagut d'assumir i tractar de païr per tal de socialitzar a nivells molt amplis (mundials, de fet: l'ésser individual en comunió amb la resta d'éssers -o almenys els de la seva espècie i estatus social), i arribar a l'evolució tronada i accelerada en la que ara ens trobem.
Tanmateix, potser aquesta vertiginosa velocitat ens ha dut a la tendència de no processar aquestes repressions amb el currículum psiquiàtric desitjat; potser, fins i tot, aquestes petites frustracions derivin en trastorns i fòbies en alguns individus -a qui no es pot culpar de la degeneració en la que ens trobem.
L'instint més primitiu i poc factible per la construcció d'una societat organitzada, és el de copular. Siguem realistes: no seria gaire pràctic que anéssim fornicant pel carrer amb persones qualssevol i a tota hora, sempre que ens vingués de gust (Qui passaria una jornada laboral sencera sense provocar una orgia o dues?).
A la lluminosa Grècia eren pràctics sense deixar-se de banda el seu arrelat hedonisme. Calia organitzar-se bé per ser la regió més avançada culturalment, però tampoc pagaven el preu del viure amargats. I és potser així que es van consolidar el que podríem anomenar els fonaments de les vacances: unes festes Menors a la primavera per tal que els ciutadans gaudsissin d'una mica de disbauxa, que els preparava també per les festes Majors a la tardor, per no perdre el costum de descansar una mica. En aquestes festes, de les que ningú en podia revelar els aconteixements una vegada passades, no eren ni del tot noves ni tenien un calendari casual: estudis etnobotànics afirmen que se celebraven durant l'apogeu micòleg de diversos tipus de bolets al.lucinògens (alguns apunten que podria ser l'estrofaria cubensis per les menors i l'amanita muscària o el claviceps purpurea -percursor de l'LSD- per les majors), que usaven per a parlar amb els déus al Temple d'Eleusis, essent un dels ingredients del 'kiqueón', la beguda que usaven en els rituals.
Si a això hi sumem que les festes eren sobretot de caràcter agrícola i de celebració de la fecunditat en general, i la tradicional adoració grega a la divinitat Bacus, amarat de vi i excessos, i encara ens atrevim a afegir-hi que durant aquells dies la gent oblidava vergonyes i fidelitats, ens podem imaginar que devien ser uns dies força divertits d'orgies, bacanals espirituals, pornogràfiques i etíliques.
L'antiga Babilònia tampoc es quedava enrere: durant les festes de les Ases, de veneració a la mort i a la fecunditat, una bacanal només era el preludi d'uns quants dies d'excessos en els que tot s'hi valia.
Això sí: com que eren estadis de consciència que deixaven l'individu disfuncional, només es podien permetre aquests excessos durant les festes; la resta de l'any tothom a fer bondat: una bona manera de ni eliminar ni fomentar les activitats instintives. Potser això mateix, a un nivell repressor més elevat, es pugui comparar amb els carnestoltes del catolicisme?
O sigui que tampoc ens anava tan malament la cosa. Però bé, l'evolució avançava cada vegada a velocitats més escandaloses fins que, d'entre altres coses, apareix (i perdoneu-me per tornar-lo a mencionar) el catolicisme; suposo que no cal explicar-ne les conseqüències.
O: analitzem-nos ara: Els bolets són considerats una droga (bé, algun individu obert de ment podria anomenar-ho substància psicoactiva enteògena) que consumeixen els gamberros i les persones perdudes -que, a més a més (!!), fumen marihuana!
El vi, la sang de Crist, amb la resta de begudes alcohòliques, ha canviat el seu paper dins la cultura, assumint que els seus efectes anul.ladors només es poden experimentar lliurement en certes ocasions socialment acceptades.
No podem copular amb qualsevol i no és recomanable manifestar els nostres desigs carnals en públic. Aquest fet, en part, té una segona influència biològico-afectiva important: l'aparició de la possessivitat i de la gelosia, com a reguladors de natalitat i supervivència; l'establiment de lligams afectius amb la parella en qui veiem projectats els nostres desitjos i l'equilibri dels nostres defectes, el complement en qui projectem el passat (el progenitor) i el futur (la descendència, la supervivència -més endavant tot se soluciona amb un "No cometràs adulteri"). Aquesta complexa i fràgil estructura psicoafectiva trontolla quan l'individu se sent en constant competència amb d'altres. La norma social acceptada és, doncs, que copulem en privat i si pot ser amb no gaires persones més que la pròpia parella, per evitar dramatismes.
Ah, i... allò de les orgies... Bé: un caprici de pocs.
Un altre tema que també podria tenir una explicació genètico-social és el que he esmentat de passada al principi: l'aparició de fòbies per causa de les repressions dels instints.
Una visió força freudiana apostaria per dir que, ja des del complex d'Edip, l'individu ha d'aprendre a reprimir els seus instints per factors socio-culturals. Aquestes repressions físiques i psíquiques generen en la psique pors i frustracions, per l'assimilació apresa de que allò és 'dolent' i pot ser castigat (aquí apareix l'origen del tòtem i el tabú: l'eufemisme, el morbo). L'individu se'n defensa, doncs, desenvolupant una por o una fòbia, però com que el procés autorepressiu es debat entre la consciència i l'inconsciència, i entre un bé i un mal que sovint en l'infantesa tot just estem començant a desxifrar, es pot donar el cas que sovint allò al que li tenim fòbia és un mer objecte o concepte en el que la ment evoca l'altra cosa (la cosa dolenta i perversa a la que oculta amb un eufemisme -si no, el podrien castigar).
Però enmig de la confusió -i ja que som una mica degenerats- una pregunta a l'aire: és por o atracció?; És fòbia o morbo allò que ens remou les entranyes...?
Comentaris
-
La poma[Ofensiu]Naiade | 05-03-2007
M'ha semblat un relat molt interessant. Esposes temes i pensaments que crec que molts de nosaltres ens hem plantejat moltes vegades. Aquest relat es mereixeria un debat en viu, i ha tant que podríem aprendre, aportar i debatí.
Veig que estàs molt ben informat/da sobre el tema.
M'ha agradat moltíssim, espero continuïs instruint-nos.
Una abraçada de Naiade.
-
Com diu en Biel[Ofensiu]Leela | 02-11-2005
jo també vull dir-te que m'agrada com exposes els temes i la reflexió que hi ha al darrera (i que m'agradaria molt parlar amb tu d'aquestes coses ja que m'has deixat bocabadada i m'interessa molt el què tens a dir).
Es nota que t'has informat/format abastament (els misterirs d'Eleusis, etc.). M'ha agradat molt llegir aquest escrit sobretot perquè la porta encara és oberta, encara no hi ha (al meu parer) una solució 'optima' o més raonable al que ens descrius i... seguim vivint tocant la poma i fent veure que no la toquem, o no tocant-la i desitjant amb totes les forces tocar-la...
Un bon dilema, un plantejament d'una situació prou complexa que el saber resoldre-la/dissoldre-la o conviure amb ella ens apropa potser a trobar-nos millor amb nosaltres mateixos...
Una abraçada!
Leela -
I la serp?[Ofensiu]Biel Martí | 20-10-2005
Pobre Eva, entre que parirà amb dolor i no pot fornicar sense parar, s'està quedant sense gaires recursos... És broma. Tornaria a discutir i a debatre sobre unes quantes coses, però crec que és millor fer-ho extensament en un altre format que no en un comentari. M'agrada molt però, com formules els temes.
Biel. -
Bo, xicota...![Ofensiu]rnbonet | 19-10-2005 | Valoració: 10
... els vells diuen que "al terme mitjà està la virtud"... Jo, però, no arribaria a tant: com dic a la beigrafia, "comediment i mesura", però també un "escès escaient", de tant en tant, va bé i acompleix la seua funció catàrquica...
De totes totes, un assaig complit, el teu, amb coneixença.
I saps què? Salut i rebolica, xicona! -
sense reserves[Ofensiu]qwark | 19-10-2005
Un assaig molt ben documentat i ben condimentat amb els teus coneixements i reflexions. Sembla que estiguem davant d'una eminència de la micologia grega que, amb la seva mirada lúcida i la inquietud dels qui han callat massa estona, ens passeja pels racons de la història i la psicologia. M'agraden els discursos valents, sincers, sense reserves. Potser, això és una opinió personal, en la pallissa que li propines al superjo, el discurs esdevé una mica populista. Però, ho admeto, no sempre cal ser imparcial.
-
pregunta a l'aire...[Ofensiu]instants | 18-10-2005
atracció i morbo!!!, la fòbia i la por la tinc massa justiciada ho jusficada...hehehe
Sobre el relat i amb tota l'humilitat del món, el veig com un relat d'aquells professors de facultat que s'embranquen i s'embranquen, i acabes la classe pensant, primer ho complica després o simplifica i finalment sintetitza, però en l'ultim pas del relat, el professor sap del que parla però l'oient no,(no era el meu cas perquè m'ho passo pipa) i jo pensava : es pot dir el mateix amb altres paraules més simples i que arribin amb exemples pràctics a les cases de tots i totes... nu ze si s'ementent.
Una abrassadotisima,
PAu
l´Autor
![Foto de perfil de quetzcoatl Foto de perfil de quetzcoatl](/imatges_autors/78436.jpg?rnd=1332308228)
91 Relats
824 Comentaris
163266 Lectures
Valoració de l'autor: 9.76
Biografia:
Diuen que vaig néixer amb presses... a les escales de ca la llevadora. De la meva infància no recordo gairebé res, però devia ser maca.D'adolescent m'agradava la creació i escrivia molt però "vivia" poc. Després d'uns anys d'efervescència em vaig apagar; vaig passar un parell d'anys una mica perduda, passiva i superficialment.
Finalment vaig fer les maletes i me'n vaig anar un temps a centreamèrica. Allà em vaig despertar del tot i vaig viure tan intensament que si m'hi hagués quedat el cor m'hauria estallat. Vaig tenir temps de sentir-me sola, acompanyada, enamorada, desolada; vaig fer projectes, vaig construir coses, vaig destruir-ne algunes i deixar-ne d'altres; vaig conèixer paratges i persones meravelloses; també em vaig començar a conèixer a mi mateixa; vaig obrir les portes del meu esperit, vaig créixer... A través de relatsencatalà vaig escriure i molt, i de moment ha estat la meva època més prolífica relatairement parlant.
Quan vaig tornar de centreamèrica, vaig estudiar infermeria i em va agradar molt —però no em veig treballant en un hospital o ambulatori. Vaig conèixer el meu home i vam començar a plantar i a ser més autosuficients. Des de llavors la sobirania alimentària i la salut humana i mediambiental són dos temes en els que crec i que em motiven molt.
El 2009 vam tenir una nena. És l'experiència més fascinant que he tingut mai i constantment aprenc i desaprenc coses a través d'ella. També és cert que des de llavors tinc molt menys temps per a mi i en conseqüència per escriure, però espero anar-lo recuperant. De moment intento ser tant bona mare com puc i combinar-ho amb l'hort i el dia a dia.
El temps passa volant però me n'adono que amb una bona actitud davant la vida, no cal esmerar-se en buscar la felicitat que tant vaig idealitzar en l'adolescència, després del primer amor. La felicitat és un camí i una manera de fer i viure. Som els únics responsables de les nostres vides i penso que amb intuïció podem acabar familiaritzant-nos amb l'atzar.
Tanmateix penso que també he de dir que no podem eludir la responsabilitat individual i col·lectiva que tenim envers les grans injustícies i profundes desigualtats que passen cada dia al nostre món.
2024: seguim evolucionant! sempre amb ganes d'escriure però amb falta d'espai i temps. Nostàlgia del temps sense responsabilitats...; i molt agraïda pel que la vida em regala cada dia.
Espero que us agradi algun dels meus relats!
teaspoontrader@gmail.com