Cercador
La llibreta vermella: setzè capítol: xarop de bastó
Un relat de: copernicLa meva etapa escolar va transcórrer en el període que alguns periodistes han batejat com el tardofranquisme, és a dir, finals dels seixanta i principis dels setanta. Ja he parlat a bastament sobre el tema, intentant exorcizar els fantasmes que encara, de sobte, apareixen en algun malson, ocasionalment, en èpoques de la meva vida en la que em trobo més ansiós. No sé si afegiré alguna cosa nova a tot el que ja ha estat exterioritzat, però m'ha semblat oportú incloure quelcom sobre el particular en aquesta llibreta vermella que recull les meves confessions.
El primer professor que vaig patir tenia cognom anglosaxó, fumava de manera compulsiva unes cigarretes que es deien "Ideales" i de vegades, he arribat a pensar que era un sàdic. Només des d'aquesta hipòtesi podria arribar a entendre els càstigs físics que infligia, d'una manera regular, als alumnes d'aquella classe. Disposava d'un pal planer semblant a un regle, d'uns quaranta centímetres de llargada, amb el qual colpejava la mà als pobres desgraciats als que sorprenia perpetrant alguna bretolada. La força amb la que exercia aquell càstig provocava un efecte aterridor, avís per a navegants que volguessin desviar-se de la ruta marcada. La mà del dissortat escolar quedava , invariablement, vermella com una tomata. Evocant aquells moments, puc recordar les mans tremoloses i els intents desesperats d'esquivar la fuetada seca i coent, a vegades més ràpids que el moviment descendent de la vara. Quan això succeïa, el fet provocava la desesperació total d'aquell malparit. El condemnat era obligat a posar la mà una altra vegada per rebre el càstig amb una major contundència i si es repetia l'acció , l'energumen, desesperat el colpejava a la cara, mentre la seva quedava envermellida fins a extrems propers a l'explosió. Amb la violència amb la que aplicava la punició no és d'estranyar que alguna vegada, la vara es trenqués. Llavors , l'alumne agredit era l'encarregat d'aconseguir una altra vara amb la qual poder seguir aplicant aquella disciplina anglesa, un refinament en el sadisme més propi d'un oficial nazi amb comandament sobre un camp d'extermini que d'un mestre d'escola.
Curiosament, i com sol passar encara que, de vegades, ens sembli incompatible aquest individu era un gran amant de la cultura i de la literatura, en particular. Ens havia parlat alguna vegada de García Lorca o de Machado (que havia passat per Portbou, camí de l'exili), escriptors que el franquisme tenia totalment prohibits i proscrits. Encara recordo una poesia de l'autor de "Campos de Castilla" que em va agradar molt "Una tarde parda y fria de invierno. Los colegiales estudian. Monotonia de lluvia tras los cristales" La monotonia, espessa boirina d'aquells matins i tardes de pluja en mig d'un silenci sepulcral, amb les gotes regalimant lentament pels vidres de la finestra la porto encara en el moll de l'os, com una humitat d'aquestes que surten a les parets i que tarden molt temps a marxar. . .
Comentaris
-
Premis i càstigs...[Ofensiu]brins | 18-11-2010
Tot i que la meva etapa escolar és anteior a la teva, perquè sóc més gran que tu, el teu relat m'ha fet reviure molts anys de la meva infantesa.
Vaig anar durant bastant temps a un col·legi de monges, molt fines i delicades, que mai no cridaven ni feien servir el "xarop de bastó", però sabien molt bé com aconseguir que les nenes ens portéssim bé... Si no fèiem cap malifeta i estudiàvem molt, ens donaven "pa del cel" (galetes esmicolades) que una monja molt velleta tenia guardat en una capseta. Quan vaig ser més gran i em vaig adonar que allò tan bo no havia vingut del cel, vaig tenir la primera decepció de la meva vida. El càstig, quan no ens portàvem bé, era l'amenaça de tancar-nos en una habitació fosca, i encara ara tinc pànic de la foscor...
Bé, copernic, el que et volia dir, és que m'ha agradat moltíssim el teu relat, l'has escrit tan bé que has aconseguit reviure'm molts records.
Et felicito!
Una abraçada,
Pilar
-
Magnífica llibreta[Ofensiu]Frèdia | 08-11-2010
Crec que tots els qui pertanyem a una generació tenim records similars. Jo anava a una escola religiosa. En teoria, les monges eren dones amoroses, caritatives i la seva manera d'educar no era tan dura. I resulta que hi havia alguna excepció, però la regla era que la desobediència mínima era recompensada amb un càstig màxim. Al meu col·legi, el càstig més corrent era haver d'estar de genolls amb els braços en creu de cara a la Mare de Déu i d'esquena a la classe, i resar un rosari per merèixer el perdó per la malifeta comesa. Si feies veure que el resaves però no era cert i li deies «germana, ja he acabat», si ella ho sospitava, et queia resar-ne un altre de sencer un cop tothom marxés cap a casa i aquest cop resar-lo en veu alta. Segons com es miri, aquella repressió va donar fruits positius. La nostra és una generació de homes i dones més responsables, més compromesos, més capaços d'atorgar valor a aquelles coses que el tenen. És clar que era reprovable l'abús de poder dels mestres, és clar que els mestres només inspiraven por... Ara, han canviat les tornes. A les aules impera la tirania de l'alumne i la manca de respecte cap al mestre i cap al propi company és el pa de cada dia. L'educació no està prou valorada ni tan sols monetàriament. Si volem una societat més justa, la justícia ha de començar a l'escola. Uf! Quin rotllo més llarg! Resumeixo: jo el que et volia dir és que m'agraden molt les reflexions de la teva llibreta vermella. M'agrada el que expliques i també com ho expliques. En aquestes breus confessions íntimes atrapes el lector, el fas sentir i, sobretot, pensar. Una abraçada.
l´Autor
![Foto de perfil de copernic Foto de perfil de copernic](/imatges_autors/6969.jpg?rnd=503967800)
338 Relats
1182 Comentaris
392611 Lectures
Valoració de l'autor: 9.78
Biografia:
Per qüestions de feina he hagut d'interompre la meva producció periodística i literària. Després del tsunami i amb l'aigua al seu lloc torno a començar: Déiem ahir...Últims relats de l'autor
- Buit existencial
- Així s'escriu la història
- Sobirania
- La llibreta vermella (Final)
- Junts per sempre
- Un crit que no té preu
- Com una segona pell
- Syntagma
- La solució
- Gat per llebre
- Allò que no sona
- Cançons que m'agraden: "Your song" d'Elton John
- Cançons que m'agraden: "Imagine" de John Lennon
- Cançons que m'agraden: "You're in the army, now" d'Status Quo
- Cançons que m'agraden: "Maria" de Blondie