Cercador
Kepos
Un relat de: quetzcoatlQuan ens hagin expulsat
dels paisos, de la societat
ens tornarem a trobar
els bons
en l'exili de la natura
al jardi
tu hi seras, de ben segur,
i jo
i la mare, i l'avia, i ells...
I viuren com els ocells
lliures i de colors
correrem per boscos, rius, gorgs...
amb els peus descalços
de fang roig
i menjarem del que cultivarem
respirant l'aire que respirin les plantes
serem plantes, i muntanya
i llavor i bassal i xafec.
jo hi sere, de ben segur
i tu, tu no hi faltaras,
i et podre dir
per fi
que estic preparada
per estimar-te.
Comentaris
-
avui...[Ofensiu]Capdelin | 17-06-2005 | Valoració: 10
ara més concretament... després de llegir el teu impactant poema, però sobretot, després de llegir el teu comentari a un comentarista... m'has obert els ulls, estimada... i he après en un instant el que no he fet en 20 anys:
l'important en el amor, no és el QUI, el subjecte... sinó la posició personal, la força, la ment, la mentalització psíquica, la sensació que va més enllà d'un nom, d'un rostre, d'un cos determinat... la forma de rebre i donar l'amor...
perquè si cau el nom, el QUI, el rostre... tot se'n va... o no se'n va res... perquè hi ha infinits ulls, cossos, rostres i QUI'S...
un petó i una abraçada... i una pujada amb tu al KEPOS... sòlid, líquid, gas i kepos, tres estats de la matèria un de l'ànima!
-
Hola Quetz!![Ofensiu]Ze Pequeño | 17-06-2005 | Valoració: 10
Quina meravella d'exili!! Oi que em deixaràs anar amb el meu gosset? de fet, em penso que ell ja és allà.....
M'agrada molt el paradís que descrius. Es un desgavell de sensacions de calma i somni. Sembla tot allò que tota persona espera de la vida.
A mida que llegia, s'esvaia tot el meu entorn, i les lletres se'm convertien en imatges d'un lloc tan imaginari com ideal.
És un plaer llegir-te.
Un barret exiliat.
-
El desig...[Ofensiu]rnbonet | 04-05-2005 | Valoració: 10
... del jo cap l'estat autèntic, natural, senzill...
Molt bo! Però...un xicotet retret "normatiu": podries fer una mica de cas a l'accentuació gràfica. Moltes vegades, delimita significats. -
kepos[Ofensiu]donablanca | 03-05-2005
tens una energia positiva i un optimisme brutal, que reflecteixes en els teus relats. aquest és un exemple.
la divinitat tolteca et guia.
vaig aseguir llegint relats teus.
(molt bona la foto de costa rica) -
uhmmm : )[Ofensiu]quetzcoatl | 03-05-2005
Hola senyor Brown,
Moltissimes gracies pel teu comentari i per haver-me obert una porta a una pila de relats que vaig desgranant i llegint, i comentant que es un vici sa i constructiu!
No et dire que no m'encantaria saber que hi has vist tu, al poema; que has interpretat; on es el teu jardi i qui hi sera...
Pero tampoc jo et dire clarament com es mastega... Nomes que el titol n'es una pista: no es un lloc, sino un estat o un ...'nivell' de la vida... pero en aquest cas mes proper a l'humanisme que a la metafisica. Perque la vida es un aprenentatge.... i quan finalment aprenem a estimar, es igual l'objecte, es igual el Qui...
Saber viure... Saber estimar... i que bonic i complicat aprendre.
Una abraçadassa i gracies de nou : )
m -
Jo vull ser-hi[Ofensiu]George Brown | 02-05-2005
M'ha agradat molt. Exiliar-se a un jardí, ara no sé, si això seria una condemna o un somni... tothom voldria exiliar-se a un lloc o poder retrobar-se amb el seus i viure en pau, en harmonia amb la natura.
Tot i agradar-me molt, no sé perquè, però tinc la sensació que hi ha alguna cosa del poema que no entenc, és una sensació estranya, com si no captes el missatge que intentes transmetre... però bé, el que m'agrada de la poesia és que cada lector pot fer-se seva la poesia i adaptar-la al seu pensament, vivències i sentiments... i no et diré el que m'ha transmès aquest poema, tot i que se suposa que els comentaris estan per això, però com que estic convençut que no és el que vols transmetre, m'ho guardo per mi, pensa que quan vull puc tenir una ment molt retorçada.
Repeteixo, m'ha agradat molt, crees una imatge molt maca, felicitats.
una abraçada,
Jordi.
Valoració mitja: 10
l´Autor
![Foto de perfil de quetzcoatl Foto de perfil de quetzcoatl](/imatges_autors/78436.jpg?rnd=2067058886)
91 Relats
824 Comentaris
163277 Lectures
Valoració de l'autor: 9.76
Biografia:
Diuen que vaig néixer amb presses... a les escales de ca la llevadora. De la meva infància no recordo gairebé res, però devia ser maca.D'adolescent m'agradava la creació i escrivia molt però "vivia" poc. Després d'uns anys d'efervescència em vaig apagar; vaig passar un parell d'anys una mica perduda, passiva i superficialment.
Finalment vaig fer les maletes i me'n vaig anar un temps a centreamèrica. Allà em vaig despertar del tot i vaig viure tan intensament que si m'hi hagués quedat el cor m'hauria estallat. Vaig tenir temps de sentir-me sola, acompanyada, enamorada, desolada; vaig fer projectes, vaig construir coses, vaig destruir-ne algunes i deixar-ne d'altres; vaig conèixer paratges i persones meravelloses; també em vaig començar a conèixer a mi mateixa; vaig obrir les portes del meu esperit, vaig créixer... A través de relatsencatalà vaig escriure i molt, i de moment ha estat la meva època més prolífica relatairement parlant.
Quan vaig tornar de centreamèrica, vaig estudiar infermeria i em va agradar molt —però no em veig treballant en un hospital o ambulatori. Vaig conèixer el meu home i vam començar a plantar i a ser més autosuficients. Des de llavors la sobirania alimentària i la salut humana i mediambiental són dos temes en els que crec i que em motiven molt.
El 2009 vam tenir una nena. És l'experiència més fascinant que he tingut mai i constantment aprenc i desaprenc coses a través d'ella. També és cert que des de llavors tinc molt menys temps per a mi i en conseqüència per escriure, però espero anar-lo recuperant. De moment intento ser tant bona mare com puc i combinar-ho amb l'hort i el dia a dia.
El temps passa volant però me n'adono que amb una bona actitud davant la vida, no cal esmerar-se en buscar la felicitat que tant vaig idealitzar en l'adolescència, després del primer amor. La felicitat és un camí i una manera de fer i viure. Som els únics responsables de les nostres vides i penso que amb intuïció podem acabar familiaritzant-nos amb l'atzar.
Tanmateix penso que també he de dir que no podem eludir la responsabilitat individual i col·lectiva que tenim envers les grans injustícies i profundes desigualtats que passen cada dia al nostre món.
2024: seguim evolucionant! sempre amb ganes d'escriure però amb falta d'espai i temps. Nostàlgia del temps sense responsabilitats...; i molt agraïda pel que la vida em regala cada dia.
Espero que us agradi algun dels meus relats!
teaspoontrader@gmail.com