Cercador
Haikús d'hivern
Un relat de: Xavier LamarcaVent malastruc
xiuxiueja a la porta
obre poruc!
Arbre gegant
patrò en terra ferma
timò dels vents
Nit estelada
esfinx de la glaçada
oh! vidres fins.
Alenes tu
vida contempla vida
tot l'Univers
El riu i el peix
es fan manyagueries
oh, pescador
El cim dels cims
sotjat per mil peülles
pur com la neu
Del fosc celatje
la naixent primavera
el fret hiverna
Blats i ramades
ondulen per la plana
amb vents o potes
Espill de lluna
dins el pou massa quiet.
Al riu, gatzara.
S'adorm la tarda
ajeguda sobre el jorn.
Per llençol, l'alba.
Peixos i escates,
cordes d'aigua irisada,
líquida plata.
Roures i alzines
nats en bosc i morts a foc,
d'arrels profondes.
Alço la cara.
al punt brillant que em corprèn.
El cor hi puja.
Horitzò límit
vaporosa frontera
que tot ho abraça
L'ombra insinúa
l'esclat de llum creua
feble esperança
Grans cims, la neu,
vertigen, allaus i afraus
d'herois la pàtria. I déus.
Ciutat farcida
de punts de llum de dia
de llargs dies-llum.
Un moll terra endins
ancora naus de roca
proes rompudes
Tria terra o mar:
terra que gronxi l'aigua
un mar ferm i bru
Perquè la vaca
rumía tant pausada?
Jo que ho rumío.
Boira i nit fosca
amaguen cel i terra
Als ulls, presència.
Des que el món és món
el dia és net i clar a
l'estratosfera
Ensumant terra,
tastant les sals i l'aigua
l'orgull escupo.
Del color més blau,
blau de mar i blau de cel
s'en diu oxígen.
Ulls brillants corren
traspassant la fosca nit
Llops o vehicles.
Cruenta guerra:
ferits, morts i deportats
feran muntanya.
l´Autor
![Foto de perfil de Xavier Lamarca Foto de perfil de Xavier Lamarca](/imatges_autors/29632.jpg?rnd=2145029905)
27 Relats
50 Comentaris
42623 Lectures
Valoració de l'autor: 9.36
Biografia:
Quan escric davant la pantalla, de vegades els personatges se'm revolten i exigeixen que no traeixi la seva biografia. Jo els dic que només gracies a mi en tenen però, tossuts, es neguen a seguir el meu pla i actuen pel seu compte.Quan això passa - que és el millor que pot passar - em limito a escriure la història que em dicten sense afegir-hi de la meva collita, sinó el que observo i penso que els passsa pel cap o per les vísceres.
De fet, escriure una historia no es altra cosa que deixar-se portar per una veu que xiuxeja a l'orella. No cal inventar res, tan els personatges de carn i ossos com els imaginats tenen vida pròpia, i si no en tenen val mes plegar i oblidar-los.
Però un cop el relat és acabat, i publicat soc jo qui es queda sol al darrera la pantalla.
La història ja no es meva, és de tots aquells que se l'han fet seva.