Cercador
En Remy i la Niscència
Un relat de: Mena GuigaEn Remy era un home en la mitja trentena i que només tenia dues aficions: fotre's lliris (conreava cannabis i cannabis-bis a casa seva, en un pati amagat que no fes patir) i la força de braços (o sigui: rema, rema que remaràs, Remy).
De petit era un tap de bassa i allà ja hi remava amb els dits, foragitant larves i capgrossos, a voltes emmirallant-se i a voltes 'col·locant-se' si l'aigua era bruta del degotar de benzina de mil cotxes i que, no obstant, mostrava unes irisacions boniques que s'adeien amb el 'xute'.
De petit era el Remigio i a l'escola li feien burla.
-Migiu!!!!
I reien i tot eren boques esdentegades de crueltat infantil, aquella que es pot excusar d'inconscient.
-Migiu!!!
La seva mare, la vídua Nària (es deia Coronària i tenia un gran cor, però era minyona i no reina i senyora) fregava terres i els deixava nets com una patena, i semblava com si només pogués estar de quatre grapes. Aigua a la galleda amb sabó i un drap i força de braços. D'aquí li va venir el remar, al Remy, encara que ell no ho va relacionar mai.
La mare es va malcasar amb en Cís Pardí, un solter malgirbat i que li pudien els peus. Tant li pudien que ni els podia seguir quan se li envelava de fer llargues caminades esbrevant la formatgeria sense ser cap Senyor Sommer de cap Patrick Süskind i d'aquesta manera no guanyava per a soles i mai era a casa, aquell Narcís que volava pels camins i que perdia la primera síl·laba del nom. La Nària tenia els genolls gastats i el seu marit els peus i allò els unia una mica sense necessitat de cola blanca en cap llit matrimonial.
Gràcies al casori, en Remy va poder canviar d'escola. A un internat anglès (allà li van adaptar el nom), pagant amb una herència que de cop el gastador de calçat i geografia va rebre d'una parent quasi extirpat de la genètica i que vivia ni sabien on. Va arribar un txec més petit que una porció de paper de bàter microperforada i la Nària no va dubtar en invertir-lo pel seu únic fill i en Cís no va dir res perquè amb coses d'aquestes no tocava de peus a terra, i perquè si arribava fins a sis no li diguessis set, que el seu món i ell eren suficients mentre tingués l'habitatge presentable i plat a taula, com havien acordat.
I havien passat els anys, i en Remy no tenia la mare ni el padrastre tocat. Vivia sol en aquella casa i per gaudir de la vida i per això va foradar el sostre d'una cambra i va picar les rajoles i va deixar que la terra verge que amagaven fos fosca i bona i hi va plantar i fer créixer amb èxit les maries. I com que vivia de vendre'n a quatre desgraciats molt més infeliços que no pas ell aviat es va comprar una canoa de tercera mà i a remar cap aquí cap allà, abillat amb roba aprofitada del difunt Cís (camises de franel·la manela). Sol, a la cuina semigreixosa i obsoleta, fotia unes quantes liades i la cambra s'omplia del tuf del baf que sempre es filtrava pel tub sense tap de la pica. Amb aquest combustible estava a punt per a l'altra activitat.
Aquell dia va acabar d'hora de menjar-se el riu i va ser fàcil, perquè el corrent no empenyia amb la insistència d'altres èpoques de l'any.
Va notar-se observat.
La Niscència era un dona d'aigua, un ésser que no pot veure qualsevol i que en Remy va poder beure com si fos un líquid en un got que se li presentava màgicament.
Entre flors de tija flexible, a la riba més serena i bella, van fer l'amor. Els cabells de la Niscència, ondulats i rossos com cert tipus de patates de xurreria, impregnaven d'essència fluvial el Remy Remy remaire que respirava l'aire d'un altre món.
El van trobar ofegat entre aigües tèrboles, arrel d'una tempesta sobtada. Els pulmons eren farcits de sentor de lliris, i l'iris dels seus ulls havia fotografiat un somriure.
Aquesta va ser la reminiscència eterna que li va quedar quan l'ànima, lliure, va emergir de tot i sense força de braços.
Comentaris
-
Farcit il.luminós tristavarall sorpresant-k[Ofensiu]Sergi Elias Bandres | 13-11-2013 | Valoració: 10
M'ha encantat el principi, el nus i fins i tot m'ha agradat ( doncs es tracta d'un relat ) la tristor final, perquè crec en l'aventura de les ànimes i cossos i esperits després de la vida terrenal, que per a molta gent és freda, o bé feixuga, o bé cruel,... per a mi també, reconec.
http://relatsencatala.cat/relat/adornaments-explicats-i-inscripcio-favorable/1046701nec.
Aquesta és l'adreça ( perdona, és que no hi entenc gaire d'enllaços ) del meu últim relat, abans té una presentació i es tracta d'un llibre d'unes quaranta poesies que vaig fer fa tres o quatre anys.
Bé, si vols ja saps. ( No té cap comentari, últimament estic massa poc ficat a relats i m'hi hauria de posar més ).
Sergi XD! -
Farcit il.luminós tristavarall sorpresant-k[Ofensiu]Sergi Elias Bandres | 13-11-2013 | Valoració: 10
M'ha encantat el principi, el nus i fins i tot m'ha agradat ( doncs es tracta d'un relat ) la tristor final, perquè crec en l'aventura de les ànimes i cossos i esperits després de la vida terrenal, que per a molta gent és freda, o bé feixuga, o bé cruel,... per a mi també, reconec.
http://relatsencatala.cat/relat/adornaments-explicats-i-inscripcio-favorable/1046701nec.
Aquesta és l'adreça ( perdona, és que no hi entenc gaire d'enllaços ) del meu últim relat, abans té una presentació i es tracta d'un llibre d'unes quaranta poesies que vaig fer fa tres o quatre anys.
Bé, si vols ja saps. ( No té cap comentari, últimament estic massa poc ficat a relats i m'hi hauria de posar més ).
Sergi XD!
l´Autor
![Foto de perfil de Mena Guiga Foto de perfil de Mena Guiga](/imatges_autors/1037439.jpg?rnd=1462825445)
898 Relats
955 Comentaris
449401 Lectures
Valoració de l'autor: 9.83
Biografia:
Sóc del 66.I d'octubre.
I m'agraden les dues dades.
La vida.
El sentit de la vida és sentir-la, més que no escoltar-la.
Hi fan molt l'actitud i la voluntat (quin tàndem amb alts i baixos!).
He après que cal tenir-ho ben present (en cada moment present) i que si caic, caic, i si vull m'aixeco. I que a vegades cal ajuda, com també podem (hem) d'ajudar, sers socials com som. I de la patacada sempre alguna cosa en queda. L'ànima, però, no ha de voler aquest pòsit: el trascendeix, ha de fer-ho És molt més. El pòsit de la patacada és perquè el bon cervell se'n faci càrrec i ho integri. (com estic parlant! sóc jo?).
Entenc que som/podem ser/... : ànima-amor, entrega i unicitat, creativitat i complexitat.
'Sense pressa, sense treva', com deia Goethe, deixa-m'ho tenir clar, perquè...senzillament: és la vida.
L'escriure per què i per a què.
I seguir. Sent vulnerable i transparent (hi ha mesures, però el màxim possible), amb l'acceptació de les virtuts i els defectes.
La comprensió que dins aquesta vida n'hi ha unes quantes i que en el procés de canvi, en el fluir (puto verb! ...ara que pitjor és ''pillar') i els trams que comporta -mai indolors- és necessari. Per ser més qui sóc i per oferir la meva esfera, però també saber-la preservar (aquest fragment m'ha quedat un pèl 'miquelmartipòlic!: esfera, preservar) ;)
Mantra: jo agraeixo, jo estimo (aplicat o assajat, l'important és tenir-lo present).
Aquesta etapa que em fa abraçar-me, l'alegria en la tristesa i a l'inrevés. Si li dic 'maduresa' em foto una hòstia, perquè sembla com si la nena petita que duc a dins hagués de morir. I no és així. Me l'estimo.
Les queixes són mentides vestidetes de ganes de fer perdre somriures.
Abans la natura i les persones-persones que la matèria. Abans que el tenir, el ser. O un tenir-ser equilibrat, coherent i conscient. Gens fàcil, que els mots bonics i de compromís han de passar al nivell demostració-acció (hi ha ha graus, és clar).
I el món, tan tocat de tantes tecles...fa mal.
Si no hi ha res més allà dalt, en la serenor còsmica.... Sí que hi és. Abraçar el cel cada nit i escalfar-se amb els estels que brillen sense demanar res. I va a tongades.
Les paraules. El llenguatge. Els sons. Una màgia, quan està ben dut. Jo tinc la dèria d'escurçar noms propis...entre d'altres que qui em llegeixi-coneixi (és indivisible) captarà.
El 2018 he passat a ser VEGANA, la decisió més maca de la meva vida. Saber que no col·laboro gens en la indústria càrnica, làctica, d'ous, de la pell, de l'oci amb animals, de l'experimentació amb ells...fa estar millor. Crec, sincerament, que el veganisme és la llum del món i l'únic sistema redemptor.
****Tinc publicat un llibre de relats (tocant el tema eròtic, l'humorístic...i més): 'Al terrat a l'hora calenta' (Nova Casa Editorial). El meu primer fill gran. Els altres, contes per a infants, coescrits amb A.Mercader i il·lustrats per mi, són un dels rierols del feix que em conforma i va conformant.
butxaca5@gmail.com
Últims relats de l'autor
- Ara que tinc mig segle i tres lustres
- La gata a la barca
- Mar amarga
- En treure'm a passeig
- No pots fer res
- Sorreta negra
- Imogen, la Guapa
- L'Adam i la Madam
- Duia boina i treia fum
- La Karmina i la Romina
- El colom i les cotorretes
- La caseta blanca d'aquella àvia
- La flor blanca del tanatori
- L'home del frac i la dona del frec
- Llufa de fulla