Cercador
Dues àvies
Un relat de: Mena GuigaEn un bosquet de moreres que feia dècades que ningú esbrossava es van trobar dues àvies.
Les dues estaven somiant, però això només ho sabien els arbres.
Una era corsecada i bruna. El blanc dels seus cabells, recollits en una cua alta, groguejava sense fer fàstic: eren refulgències del tram daurat que estava vivint. Feia un xic de gepa, un tímid intent de duna de desert salvatge sense serps ni camells. I sí oasi: tota ella. Anava abillada amb una bata de quadres liles i verds i unes espardenyes taronges.
L'altra era ampla i flàccida, fins i tot una mica en l'ànima. Desesmada i queixosa. Cabells -disposats com si fos un lleó jubilat- i cervell tenyits de gris fosc. Joieria bona en cada dit de les mans abotifarrades. La pell cerosa i lliscosa, supurant cremes de cosmètica per a butxaca grassa. Duia roba de boutique, elegant i seriosa.
En ser davant per davant, les dues dones es van quedar aturades. Una heura despenjada d'un tronc que es va desinhibir alliberant-se'n (li va caldre molta força a la saba), de cop, va dansar entre elles i en un moviment arxisinuós es va encargolar ara al coll d'una ara al coll d'una altra. Havia esdevingut un cordó umbilical que per algun motiu les unia.
Potser feia lustres havien estat germanes o veïnes o amigues o conegudes. Potser.
L'heura i les moreres ho sabien.
Per algun motiu -qui sap si les pessigolles de la liana aprofitada i juganera- van esclafir a riure.
Un espantaocells en un camp proper les va sentir i es va animar. Coneixia aquells sons...ignorava de feia quant. El van fer desrepenjar-se d'una senyal de prohibició escrita amb una falta d'ortografia que amb l'excusa de tapar-la dissimulava el seu caràcter gansoner -que no podia ocultar als ocells-.
Una àvia havia viscut en el somriure. I així, per exemple, oblidava els queixals plans que no podien mastegar que no li treien la conscienciació de visita al dentista, la qual l'ocupava anys, i que per a què atabalar-se i patir.
L'altra àvia havia viscut amb mala llet com les d'una planta del camí que supurava la de Santa Teresa i que era verinosa, es deia, llet de mala bruixa. Sort que per qüestió de pes cap escombra la va enlairar per anar a més. La família respirava tranquil·la.
Sentint l'animació de les dones, un aspersor desequilibrat i arrauxat ruixava en dutxa contínua el camí per on havien assolit aquell indret. Eren rialles de llibertat i que el pagès s'hi fotés fulles, perennes, hahahaha, i així no se li acabaria mai. Com gaudia, aquell ser cordiforme, integrat en aquell moment que comprenia.
També les ànimes anònimes de cada tomàquet pedregat que moria víctima de la lletgesa que ningú no compra s'encomanaven de l'alegria mentre s'encomanaven al gran cosmos, abans la màquina esclafaire no els passés pel damunt. En una llenca de color cafè, més avall, una tirallonga de CDs ressucitats, els comunicaven, tot brillant i foragintant aus, que la mort no existeix, sinó els usos i els re-usos.
Les butxaques de la roba de les dues àvies, que havien passat a fer gestos o mots el més burriquejaires possible, vessaven la màgia d'un final inesperat i potent, esdevenien un cercle d'un circ per a les dues únicament, singularment. Destil·laven bellesa. El bosc abraçava i demanava nodrir-se'n. La terra les reclamava.
Van ser dos sepelis, el mateix dia, a la mateixa hora.
Tot i que...elles eren sota moreres que no moren.
Les dues estaven somiant, però això només ho sabien els arbres.
Una era corsecada i bruna. El blanc dels seus cabells, recollits en una cua alta, groguejava sense fer fàstic: eren refulgències del tram daurat que estava vivint. Feia un xic de gepa, un tímid intent de duna de desert salvatge sense serps ni camells. I sí oasi: tota ella. Anava abillada amb una bata de quadres liles i verds i unes espardenyes taronges.
L'altra era ampla i flàccida, fins i tot una mica en l'ànima. Desesmada i queixosa. Cabells -disposats com si fos un lleó jubilat- i cervell tenyits de gris fosc. Joieria bona en cada dit de les mans abotifarrades. La pell cerosa i lliscosa, supurant cremes de cosmètica per a butxaca grassa. Duia roba de boutique, elegant i seriosa.
En ser davant per davant, les dues dones es van quedar aturades. Una heura despenjada d'un tronc que es va desinhibir alliberant-se'n (li va caldre molta força a la saba), de cop, va dansar entre elles i en un moviment arxisinuós es va encargolar ara al coll d'una ara al coll d'una altra. Havia esdevingut un cordó umbilical que per algun motiu les unia.
Potser feia lustres havien estat germanes o veïnes o amigues o conegudes. Potser.
L'heura i les moreres ho sabien.
Per algun motiu -qui sap si les pessigolles de la liana aprofitada i juganera- van esclafir a riure.
Un espantaocells en un camp proper les va sentir i es va animar. Coneixia aquells sons...ignorava de feia quant. El van fer desrepenjar-se d'una senyal de prohibició escrita amb una falta d'ortografia que amb l'excusa de tapar-la dissimulava el seu caràcter gansoner -que no podia ocultar als ocells-.
Una àvia havia viscut en el somriure. I així, per exemple, oblidava els queixals plans que no podien mastegar que no li treien la conscienciació de visita al dentista, la qual l'ocupava anys, i que per a què atabalar-se i patir.
L'altra àvia havia viscut amb mala llet com les d'una planta del camí que supurava la de Santa Teresa i que era verinosa, es deia, llet de mala bruixa. Sort que per qüestió de pes cap escombra la va enlairar per anar a més. La família respirava tranquil·la.
Sentint l'animació de les dones, un aspersor desequilibrat i arrauxat ruixava en dutxa contínua el camí per on havien assolit aquell indret. Eren rialles de llibertat i que el pagès s'hi fotés fulles, perennes, hahahaha, i així no se li acabaria mai. Com gaudia, aquell ser cordiforme, integrat en aquell moment que comprenia.
També les ànimes anònimes de cada tomàquet pedregat que moria víctima de la lletgesa que ningú no compra s'encomanaven de l'alegria mentre s'encomanaven al gran cosmos, abans la màquina esclafaire no els passés pel damunt. En una llenca de color cafè, més avall, una tirallonga de CDs ressucitats, els comunicaven, tot brillant i foragintant aus, que la mort no existeix, sinó els usos i els re-usos.
Les butxaques de la roba de les dues àvies, que havien passat a fer gestos o mots el més burriquejaires possible, vessaven la màgia d'un final inesperat i potent, esdevenien un cercle d'un circ per a les dues únicament, singularment. Destil·laven bellesa. El bosc abraçava i demanava nodrir-se'n. La terra les reclamava.
Van ser dos sepelis, el mateix dia, a la mateixa hora.
Tot i que...elles eren sota moreres que no moren.
Comentaris
-
Psicodèlia inquietant[Ofensiu]Aleix de Ferrater | 27-09-2015 | Valoració: 10
Redéu, quin relat més fantasiós, més psicodèlic o, potser, més realista! Fa por. És com anar a passejar per un bosc desconegut a les dotze de la nit. Però el retrat de les dues àvies és per sucar-hi pa. Una abraçada i felicitats pel barroquisme.
Aleix
l´Autor
![Foto de perfil de Mena Guiga Foto de perfil de Mena Guiga](/imatges_autors/1037439.jpg?rnd=1861024216)
898 Relats
955 Comentaris
449231 Lectures
Valoració de l'autor: 9.83
Biografia:
Sóc del 66.I d'octubre.
I m'agraden les dues dades.
La vida.
El sentit de la vida és sentir-la, més que no escoltar-la.
Hi fan molt l'actitud i la voluntat (quin tàndem amb alts i baixos!).
He après que cal tenir-ho ben present (en cada moment present) i que si caic, caic, i si vull m'aixeco. I que a vegades cal ajuda, com també podem (hem) d'ajudar, sers socials com som. I de la patacada sempre alguna cosa en queda. L'ànima, però, no ha de voler aquest pòsit: el trascendeix, ha de fer-ho És molt més. El pòsit de la patacada és perquè el bon cervell se'n faci càrrec i ho integri. (com estic parlant! sóc jo?).
Entenc que som/podem ser/... : ànima-amor, entrega i unicitat, creativitat i complexitat.
'Sense pressa, sense treva', com deia Goethe, deixa-m'ho tenir clar, perquè...senzillament: és la vida.
L'escriure per què i per a què.
I seguir. Sent vulnerable i transparent (hi ha mesures, però el màxim possible), amb l'acceptació de les virtuts i els defectes.
La comprensió que dins aquesta vida n'hi ha unes quantes i que en el procés de canvi, en el fluir (puto verb! ...ara que pitjor és ''pillar') i els trams que comporta -mai indolors- és necessari. Per ser més qui sóc i per oferir la meva esfera, però també saber-la preservar (aquest fragment m'ha quedat un pèl 'miquelmartipòlic!: esfera, preservar) ;)
Mantra: jo agraeixo, jo estimo (aplicat o assajat, l'important és tenir-lo present).
Aquesta etapa que em fa abraçar-me, l'alegria en la tristesa i a l'inrevés. Si li dic 'maduresa' em foto una hòstia, perquè sembla com si la nena petita que duc a dins hagués de morir. I no és així. Me l'estimo.
Les queixes són mentides vestidetes de ganes de fer perdre somriures.
Abans la natura i les persones-persones que la matèria. Abans que el tenir, el ser. O un tenir-ser equilibrat, coherent i conscient. Gens fàcil, que els mots bonics i de compromís han de passar al nivell demostració-acció (hi ha ha graus, és clar).
I el món, tan tocat de tantes tecles...fa mal.
Si no hi ha res més allà dalt, en la serenor còsmica.... Sí que hi és. Abraçar el cel cada nit i escalfar-se amb els estels que brillen sense demanar res. I va a tongades.
Les paraules. El llenguatge. Els sons. Una màgia, quan està ben dut. Jo tinc la dèria d'escurçar noms propis...entre d'altres que qui em llegeixi-coneixi (és indivisible) captarà.
El 2018 he passat a ser VEGANA, la decisió més maca de la meva vida. Saber que no col·laboro gens en la indústria càrnica, làctica, d'ous, de la pell, de l'oci amb animals, de l'experimentació amb ells...fa estar millor. Crec, sincerament, que el veganisme és la llum del món i l'únic sistema redemptor.
****Tinc publicat un llibre de relats (tocant el tema eròtic, l'humorístic...i més): 'Al terrat a l'hora calenta' (Nova Casa Editorial). El meu primer fill gran. Els altres, contes per a infants, coescrits amb A.Mercader i il·lustrats per mi, són un dels rierols del feix que em conforma i va conformant.
butxaca5@gmail.com
Últims relats de l'autor
- Ara que tinc mig segle i tres lustres
- La gata a la barca
- Mar amarga
- En treure'm a passeig
- No pots fer res
- Sorreta negra
- Imogen, la Guapa
- L'Adam i la Madam
- Duia boina i treia fum
- La Karmina i la Romina
- El colom i les cotorretes
- La caseta blanca d'aquella àvia
- La flor blanca del tanatori
- L'home del frac i la dona del frec
- Llufa de fulla