Cercador
d'absències
Un relat de: quetzcoatlel silenci dels morts
Les muntanyes clouen el record de l'agonia: l'eco de massacres injustes reverbera entre pedres, sepultant la memòria històrica. Són santuaris de contemplació on els que encara gaudim d'aquesta escassa condició anomenada llibertat, hauríem de meditar sobre el passat per entendre el present: la sort i la dissort dels nacionalismes.
Asseguda sobre la Loma de Tiscapa, a Managua, veig caure el sol rere el monument al General Sandino. Una llum grisenca dilueix els carrers de la ciutat mentre ombres crepiten per les parets de les instal.lacions de l'exèrcit.
La silueta de Sandino té un deix malencòlic; un posat llunyà dels retrats històrics, de personatges amb actitud de victòria i orgull. Ell, i jo imitant-lo, semblem intentar percebre, en el murmuri del vent, els crits esgarrifosos dels presos polítics: quan el govern somocista els extirpava l'informació, la dignitat i la vida en les cambres de tortura.
Inevitablement comparo aquesta història adoptada amb la del meu país. Seria el mateix el sentiment, si m'assegués a escoltar els laments que rauen en la muntanya de Montjuïch: també testimoni del genocidi injust, de l'execució monstruosa dels innocents. I arreu del món, les muntanyes de ciutat vetllen pel silenci dels morts; però només la justícia calla les ànimes que han lluitat per causa noble: un bon bucle. Fins on és legítima una guerra?
Desfaig el camí, i Sandino sembla acotar el cap.
Que l'humanisme ens empari de l'ambició nacionalista: cada vida és una petita nació.
la viuda negra
A la taula del costat una parella es menjava l'un a l'altre, deixant un cementiri desordenat a la taula maltractada: carcasses d'ambrosia líquida, l'elixir de la nit, que ja havia amarat a la meitat dels presents de passió i eufòria.
Ella havia vingut discreta, de negre, sense arracades i amb cua alta.
Feia veure que llegia un fulletó en un racó del bar mentre els observava; un per un, de dalt a baix, mesurant, calculant i estudiant l'espectativa.
Sempre ho feia; era el seu passatemps des de feia anys, i mai sortia del meu bar sense un bon partit, a qui després segurament donava llargues; no és de repetir, ella. El de llavors era alt i morè, amb la barba espessa com un rostoll; amagant uns llavis molsuts: plens de promeses.
Em va demanar cervesa negra: el color còmplice de tot el que l'envoltava en aquestes nits de caça, en les que es recreava secretament, rere vels de fum, glaçons i jocs de paraules.
Picant-li l'ullet li vaig demanar que perquè sempre negra, i ella va ocultar un mig somrís. Les bruixes, va dir ella, som d'emocions fortes... I jo em vaig empegueir, perquè la seva mirada inquietava...
*
Una nit vaig ser jo el blanc qui va caure a la seva teranyina de deliris i, sense saber com, em trobava lligat de mans i peus, i no m'importava: quina anestèsia més dolça!, pensava, mentre ella em cavalcava... Fins que vaig veure aquell home retratat, acusador, d'ulls sortits, mirant-me.
Ella reia, desbocada, i cridava descansa en pau, amor', mentre em clavava al pit una daga: tacant aquell paradís ensucrat d'un color vermellós, com la sang fresca d'un innocent...
*
Una aranya ha parat trampa sota el cartellet d'un bar on amb tristes lletres negres posa: "tancat per defunció"...
l'últim vol
L'endemà acabaria aquella feina.
La torre piramidal que havia estat netejant des de feia tres dies lluïa enmig de la tarda que lentament es desdibuixava. La seva fesomia erecta es retallava fosca, però de totes maneres imponent i majestuosa.
En la quietud del crepuscle, només les aus s'aferrissaven en arribar a bon recer; els treballadors havien sortit feia estona de les oficines. Només les aus i aquell home penjat de les politges, que tranquilament netejava les finestres, trencaven la quietud.
Una mica més amunt. Només faltaven tres rengles.
En el miratge iridescent d'una bombolleta de sabó, en Daniel es contemplava el rostre fosc i deformat que se li presentava; una cara distant, que no coneixia, i inconscientment començà a taral.lejar una cançó que feia dies que li voltava pel cap.
L'edifici era buit, ell feia hores que hauria hagut de plegar. Es preguntava quant tardaria en acabar els tres rengles que faltaven; potser encara quedaria prou llum.
Però ni la mecànica feina de netejar ni la cançó feien que pogués evadir-se del pensament que l'atormentava. Hauria de baixar, pensava, i anar a buscar els resultats. Però... com actuaria si donava positiu? Què faria? Fins ara sabia que la vida podia evaporar-se en un instant, però mai havia sentit aquella por tan propera.
'No em reconec', canta el Boss, la roba em va massa gran...'
En Daniel es mirava reflectit en un mar de sabó i formes; i s'imaginava com un esperit se li escolava entre la roba i pujava pel coll escanyat-lo, sembrant sota la seva pell la llavor d'un missatge virulent, el camí cap una agonia llarga...
*
L'endemà a aquella hora, l'esbarzer de baix recollia sobre les seves fulles la sang esquitxada: com mans netes, però buides, que saben que rebran la mort.
Comentaris
-
genial[Ofensiu]blaumar | 04-02-2006
lamento sols haver retrassat en el comentari, però la història no sols s'explica mb les paraules sinó que aquestes queden al seu servei.
-
un relat que porta el teu segell...[Ofensiu]ROSASP | 06-12-2005
Ens deixes atrapats en aquesta teranyina de paraules. Filats d'imatges que ens porten per camins eteris i misteriosos, on el batec de la vida es deixa sentir de fons.
Les teves descripcions porten més enllà dels colors i de les formes, ens introdueixen en una espiral de sensacions difícils de descriure...
Calma i passió, foc i gebre, vida i mort, quina estranya i encisadora barreja.
Espero que hagis rebut el meu correu, encara que no vaig poder contestar del tot a les teves preguntes. Crec que tu en saps molt més que jo la resposta...
Molts petons!
-
Tres joies...[Ofensiu]Jere Soler G | 06-12-2005 | Valoració: 10
Com sempre, unes joies que fóra just que passessin desapercebudes.
Perfecció i profunditat en el llenguatge. Un ritme i uns colors que en llegir-los asserenen l'ànima. Gotes de mel d'un rusc literari que arribarà lluny i amunt... -
D'absències/presències...[Ofensiu]Mon Pons | 04-12-2005
Sense cap dubte... Però les teves narracions tenen color. M'explico:
-Fas de la teva escriptura , al meu entendre, tot un reguitzell d' story woard (s) fantàstics, sensuals i, algun cop també irònics, dignes de ser "filmats".
-Podem imaginar que hi ha persones que dibuixen d'una manera ortodoxa -ja ho sabem- i altres que ho fan amb la ment. Segur que sabràs entendre el què vull dir: a través d'un dibuix, un lloc pot ser descrit amb un llapis, suggerit o imaginat. També esbossat. Per altra banda, tu, a través de la descripció escrita d'un lloc, d'un sentiment i d'una il·lusió, aquest es "desdibuixa" i/o es "dibuixa"amb una intensitat i força immensa en la ment del lector. Tu ho aconsegueixes a la perfecció.
Et felicito i t'envio molts petons!
Mon
-
quezcoatí...[Ofensiu]fotas | 02-12-2005
Hola quezcoatí... volia agrair-te una vegada més els teus comentaris. No imagines el que ajuden i empenyen. Tens raó respecte a que hauria de cuidar més alguns aspectes d'ortografia... però, creï'm, ho intento. M'he passat tota la vida escrivint en castellà i el canvi sobtat no resulta senzill. Però penso continuar... la sonoritat, seducció i possibilitats d'aquesta, la meva llengua materna, són una nova i impressionant via per a mi.
Una forta abraçada... disfruta d'aquests mons pels que passeges cada dia...
fotas
l´Autor
![Foto de perfil de quetzcoatl Foto de perfil de quetzcoatl](/imatges_autors/78436.jpg?rnd=1224247610)
91 Relats
824 Comentaris
163277 Lectures
Valoració de l'autor: 9.76
Biografia:
Diuen que vaig néixer amb presses... a les escales de ca la llevadora. De la meva infància no recordo gairebé res, però devia ser maca.D'adolescent m'agradava la creació i escrivia molt però "vivia" poc. Després d'uns anys d'efervescència em vaig apagar; vaig passar un parell d'anys una mica perduda, passiva i superficialment.
Finalment vaig fer les maletes i me'n vaig anar un temps a centreamèrica. Allà em vaig despertar del tot i vaig viure tan intensament que si m'hi hagués quedat el cor m'hauria estallat. Vaig tenir temps de sentir-me sola, acompanyada, enamorada, desolada; vaig fer projectes, vaig construir coses, vaig destruir-ne algunes i deixar-ne d'altres; vaig conèixer paratges i persones meravelloses; també em vaig començar a conèixer a mi mateixa; vaig obrir les portes del meu esperit, vaig créixer... A través de relatsencatalà vaig escriure i molt, i de moment ha estat la meva època més prolífica relatairement parlant.
Quan vaig tornar de centreamèrica, vaig estudiar infermeria i em va agradar molt —però no em veig treballant en un hospital o ambulatori. Vaig conèixer el meu home i vam començar a plantar i a ser més autosuficients. Des de llavors la sobirania alimentària i la salut humana i mediambiental són dos temes en els que crec i que em motiven molt.
El 2009 vam tenir una nena. És l'experiència més fascinant que he tingut mai i constantment aprenc i desaprenc coses a través d'ella. També és cert que des de llavors tinc molt menys temps per a mi i en conseqüència per escriure, però espero anar-lo recuperant. De moment intento ser tant bona mare com puc i combinar-ho amb l'hort i el dia a dia.
El temps passa volant però me n'adono que amb una bona actitud davant la vida, no cal esmerar-se en buscar la felicitat que tant vaig idealitzar en l'adolescència, després del primer amor. La felicitat és un camí i una manera de fer i viure. Som els únics responsables de les nostres vides i penso que amb intuïció podem acabar familiaritzant-nos amb l'atzar.
Tanmateix penso que també he de dir que no podem eludir la responsabilitat individual i col·lectiva que tenim envers les grans injustícies i profundes desigualtats que passen cada dia al nostre món.
2024: seguim evolucionant! sempre amb ganes d'escriure però amb falta d'espai i temps. Nostàlgia del temps sense responsabilitats...; i molt agraïda pel que la vida em regala cada dia.
Espero que us agradi algun dels meus relats!
teaspoontrader@gmail.com