Cercador
Columnes invertebrals
Un relat de: touchyourbottomVa ser tan positivament envejat, el Bover Cargol, figura mai vista que els va semblar un déu, que mentre dormien, tant els propietaris com totes totes totes les columnes van fer el possible i l'impossible per fer-les fugir o fugir. El paradigmàtic invertebrat amb closca, seductor i eloqüent, havia deixat la colònia de micos de cervell justet meravellats. Un cop lliures, les columnes dels simis van travessar un rierol com si fossin una tirallonga d'anguiles esmunyedisses, imatge que la lluna va trobar onírica i es va haver de fregar els cràters. El contacte de l'aigua fresca i transparent les animava i alegrava fins el moll de l'os.
El Bover Cargol, posseïdor de poc seny, estava sent molt imitat pels micos. S'arrossegaven mol•lusc-mimètics, la musculatura abdominal penjant. Les extremitats encara, però, podien fer alguna cosa, tot i que ridículament irrisòria. El Cargol va esclafir a riure. Els altres ho van interpretar com un senyal d'acceptació i el van adorar encara més. Els penjava salivera de felicitat, bon pas clonatiu, consideraven orgullosament.
Mentrestant, les columnes havien arribat incòlumes al regne dels gastròpodes. N'havien passades quatre i cinc i mitja, de peripècies. Sort del camí, marcat amb bava quasi purpurínica que cap estel va llepar perquè tampoc es creia el que veia. I és que tant per elles com pels gastròpodes que les estaven esperant havia valgut la pena. I llavors cada peça d'aparell locomotor va integrar-se en cada invertebrat desitjós quasi atàvicament de tornar-se arborícola mentre, força lluny, cada primat aprimat del pilar anatòmic continuava feliçment captivat i ensarronat pel cargol representant amb energia d'atracció que va fer realitat el somni dels seus congèneres: l'èxode del conjunt de frustracions per aquella mançanca.
Ara estaven drets. Només els quedava com ho farien, per tenir cames i braços i mans i peus.
El Bover Cargol, posseïdor de poc seny, estava sent molt imitat pels micos. S'arrossegaven mol•lusc-mimètics, la musculatura abdominal penjant. Les extremitats encara, però, podien fer alguna cosa, tot i que ridículament irrisòria. El Cargol va esclafir a riure. Els altres ho van interpretar com un senyal d'acceptació i el van adorar encara més. Els penjava salivera de felicitat, bon pas clonatiu, consideraven orgullosament.
Mentrestant, les columnes havien arribat incòlumes al regne dels gastròpodes. N'havien passades quatre i cinc i mitja, de peripècies. Sort del camí, marcat amb bava quasi purpurínica que cap estel va llepar perquè tampoc es creia el que veia. I és que tant per elles com pels gastròpodes que les estaven esperant havia valgut la pena. I llavors cada peça d'aparell locomotor va integrar-se en cada invertebrat desitjós quasi atàvicament de tornar-se arborícola mentre, força lluny, cada primat aprimat del pilar anatòmic continuava feliçment captivat i ensarronat pel cargol representant amb energia d'atracció que va fer realitat el somni dels seus congèneres: l'èxode del conjunt de frustracions per aquella mançanca.
Ara estaven drets. Només els quedava com ho farien, per tenir cames i braços i mans i peus.
l´Autor
![Foto de perfil de touchyourbottom Foto de perfil de touchyourbottom](/imatges_autors/1038783.jpg?rnd=729084938)
286 Relats
135 Comentaris
88735 Lectures
Valoració de l'autor: 9.91
Biografia:
"-No m'ha conegut!-Això és que mai t'havia vist"
"En el moment de morir estava disposada a estimar"
(del film francès 'L'hérisson', que no és un film suprem, però en vaig extreure això).