Cercador
Sol sostingut
Un relat de: copernicCada dia, quan em desperto, em sorprenc d'estar encara viu. La meva existència ja fa uns anys que ha deixat de tenir un sentit i només espero que la naturalesa decideixi la fi. Res m'il·lusiona, només l'escalf dels records revifa una mica aquest cos gastat. El futur no em pertany, només és un dia a dia que visc amb la intensitat del que vol robar petits moments de gaudi perquè no té res més a que agafar-se. Les hores passen d'una manera lenta i mansoia. Res no em neguiteja, res no em preocupa. Tinc totes les necessitats cobertes. Em cuiden. Em fan el dinar. Passejo pel pati rebent la carícia del sol. Veig venir les tempestes i les borrasques per la finestra. Quan arriben i descarreguen de manera més o menys violenta sento les gotes caient en el teulat i a la marquesina. És un repic com el d'un tambor, una percussió contínua i ritmada que varia d'intensitat. Els llums giratoris semblen més dèbils i la seva llum es desdibuixa en mig de la precipitació. Quan acaba encara hi ha un petit espai de temps en el qual les canals i els degoters es resisteixen a deixar-se sentir, fins que el darrer esclat de la gota sobre el bassal anuncia la fi de la tempesta i una escletxa de color blau intens sorgeix d'entre els núvols
És molt curiosa la situació que estic passant. Quantes persones devien viure aquí, en els moments de més ocupació de l'edifici? Cinc-cents, mil, tot un batalló de desheretats de la fortuna i els guàrdies que no devien ser pocs per poder controlar tota la púrria? I ara, jo sóc l'únic reclús de la presó d'Spandau. Moltes veus han demanat el meu alliberament. A la meva edat ja no puc fer cap mal. Però jo no sóc un home, sóc un símbol, l'únic dirigent encara viu de l'Alemanya nazi, un país humiliat, vençut, esquarterat.
De vegades, encara tinc malsons. Em veig a mi mateix volant en un avió fins a Anglaterra. Quan aterro, em detenen i em porten a una habitació a on sóc interrogat. De tant en tant, veig els oficials que riuen per sota el nas i em pregunto què els hi deu fer tanta gràcia. Em miro i descobreixo amb gran incomoditat que estic nu de cintura cap a avall mentre la part superior llueix l'uniforme corresponent al meu rang, el de lloctinent del Führer. Llavors em desperto avergonyit i recordo aquells dies en que vaig voler salvar el meu país oferint un pacte als aliats, per poder concentrar totes les nostres divisions en el front de Rússia. He estat gairebé tota la vida a la presó. Primer a Anglaterra, després a la meva estimada Alemanya. Aviat seré lliure però. Traspassaré els murs d'aquesta presó d'un home sol i ja no podran fer res per retenir-me. El temps juga al meu favor. La mort sempre acaba obtenint el seu premi.
Comentaris
-
simbols[Ofensiu]Onofre | 06-11-2011 | Valoració: 10
"Llavors em desperto avergonyit i recordo aquells dies en que vaig voler salvar el meu país oferint un pacte als aliats, per poder concentrar totes les nostres divisions en el front de Rússia."
És per això que els russos no el van voler alliberar, que les altres tres potencies ja ho haurien fet.
No, no és el relat d'una mala bestia. El relat, en molt poques paraules, ens parla de moltes coses:
- parla de la conscienscia de cadascú. La poetica descripció del començament no és la propia d'una mala bestia. I "...encara tinc malsons".
- Sense nombrar-lo, sense dir-ne el nom: "... Quantes persones devien viure aquí, en els moments de més ocupació de l'edifici? Cinc-cents, mil", tots em entès de qui estracta: rudolf hess.
- "Però jo no sóc un home, sóc un símbol" : Això deu ser el que el fa resistir fin que "La mort acabi obtenint el seu premi". És la unica cosa que el manté en vida. En la seva consciencia no es deuria sentir del tot culpable, a la introducció se l'ha vestit amb els atributs humans per excel.lencia: la pensa, la reflexió... el parlar dins d'un mateix del sentit de la vida.
Alex, una presó per a una sola persona és una presó que guarda, amaga, reclueix un simbol.
... i més coses -
Angúnia de pensar-hi[Ofensiu]Aleix de Ferrater | 06-11-2011 | Valoració: 10
Fa angúnia posar-se dins la pell d'aquesta mala bèstia i notar-lo comprensiu. Fins i tot l'has vestit d'humà! És la gran virtut d'aquest relat. Perquè la humanitat és tot, la bestiola i el caçador. Tots formem part d'ella. I pensar que tota una presó només acull aquestpres! Una animalada més. I en van... Una abraçada.
Aleix
-
gran mestria[Ofensiu]Onofre | 05-11-2011 | Valoració: 10
Et juro que en el primer paràgraf he quedat greument sorprès (hi he caigut com un babau).
I mira que no és la primera vegada que utilitzes la mateixa tècnica... tan intimista al començar per passar de sobte a l'autèntic subjecte, a l'argument que realment vols desenvolupar.
Hi tens la mà trencada, diria jo. Una gran mestria.
De la mort com l'alliberament, la història ens en parla. Els generals de l'antiga Roma ho tenien ben clar. Tant clar com el Führer! Però ni va haver al menys un que se li va rebel·lar.
Altres s'indignen. Aquesta és la qüestió: rebel·lar-se o indignar-se.
Valoració mitja: 10
l´Autor
![Foto de perfil de copernic Foto de perfil de copernic](/imatges_autors/6969.jpg?rnd=194900611)
338 Relats
1182 Comentaris
392638 Lectures
Valoració de l'autor: 9.78
Biografia:
Per qüestions de feina he hagut d'interompre la meva producció periodística i literària. Després del tsunami i amb l'aigua al seu lloc torno a començar: Déiem ahir...Últims relats de l'autor
- Buit existencial
- Així s'escriu la història
- Sobirania
- La llibreta vermella (Final)
- Junts per sempre
- Un crit que no té preu
- Com una segona pell
- Syntagma
- La solució
- Gat per llebre
- Allò que no sona
- Cançons que m'agraden: "Your song" d'Elton John
- Cançons que m'agraden: "Imagine" de John Lennon
- Cançons que m'agraden: "You're in the army, now" d'Status Quo
- Cançons que m'agraden: "Maria" de Blondie