Cercador
No hauran més roses ni espines.
Un relat de: David Gómez SimóTres anys desprès de la revolta que va portar al poder al president Soler, Miguel Hernández es sentia defraudat. Caminava cap cot per la cambra on guardava els seus llibres i informes, sense saber que havia canviat: el món o ell. Per Hernández, va ser quelcom més que la lluita en favor d'un poble oprimit, més que l'enfrontament a una societat corrupta. Tots els seus amics ho creien així, i el president també. Llavors, què havia fallat? Perquè no gaudien de la llibertat i el benestar que cobejaven? El president no havia mentit, seguia esgrimint les mateixes raons que va fer servir durant la revolta. Potser era ell qui havia canviat, doncs els ideals semblaven els mateixos, tant plens de bona voluntat com un vampir ple de la sang de les seves víctimes. No, no era just pensant així. Les idees seguien allà, tal i com les varen somiar, però ja no quedaven quimeres a les que agafar-se, tant sols la veritat trista i cruel del país en que havien escollit viure.
- El govern d'una república mai podrà guanyar - li havia dit Heriberto Paz - degut a la inconsistència dels seus fets.
Van mantenir aquella conversa en la terrassa d'un bar, mesos abans de la revolució, quan ell no estava segur del que creia (ho tenia tot anotat en algun lloc, potser podria trobar-lo).
Aquella mateixa tarda van presentar-li a Soler. Era un home enèrgic, disposat a passar a la lluita en qualsevol moment si podia alliberar al poble d'un govern dictatorial que s'amagava darrera el teatre de la democràcia.
Soler li va demanar que l'ajudés. Va dir-li que necessitava d'un periodista de renom per fer-se escoltar pel poble i per la resta de països. Hernández va excusar-se dient que necessitava temps per pensar, però no hi havia res que pensar: van reclutar-lo, com a tants altres, per a una revolució que no havia començat.
Durant els anys d'universitat, Hernández també havia corregut davant de la policia sense saber del cert perquè. Van omplir-li el cap amb paraules que culpaven a la policia de ser els repressors de la llibertat, el causants de la por en la gent i de tots els mals de la societat. Per això, els escridassava i corria carrer avall. Durant la revolta va ser diferent, doncs eren ells qui corrien perseguits per la gent que ell, Miguel Hernández, els hi llançava des de darrera de la màquina d'escriure a la seva oficina.
Molts amics havien mort durant la revolta. Com Octavio Quiroga, que va finir entre els seus braços, amb un pulmó destrossat per una bala, mentre murmurava: "Mai perdis l'esperança, mai". O com Pedro Sánchez, Juan Minguez, Elena Pàmies, el pare Constantino Yagüe i tants altres que se li feia difícil recordar. El seu sacrifici era important, els seus noms passarien a la historia com els herois que van aconseguir instaurar un govern on tots eren iguals, amb un president encarregat de que així fos.
Sovint pensava que tenien raó: tots eren iguals iguals en la mort, tant el que caminaven com els que jeien dos metres sota terra.
Havia deixat de caminar, mirava el carrer buit a través de la finestra. Encara no eren les deu i ningú passejava per les voreres.
Va deixar les fulles del proper discurs del president damunt la taula i va tornar a la cambra de bany. La banyera era plena. Va ficar-hi la mà i va remoure l'aigua calenta, com li agradava.
Podia recordar com en una altra ocasió, durant els dies més crus de la revolta, quan el seus companys van fer saltar pels aires la central hidroelèctrica, va banyar-se allà mateix amb Teresa Orgaz, a la llum de les espelmes. A ella li agradava massa parlar, tot i que era una bona amiga i una millor amant.
- Els que heu provocat aquesta guerra esteu bojos. Us creieu que podeu canviar el món tant sols desitjant-lo, però l'únic que aconseguiu és que ens matin a tots d'una manera o altra.
Teresa va fugir del país quan va comprovar que arribaven al poder. Tenia por de les represàlies.
Ara, ell també fugiria.
Li havien dit que el millor era tallar de dalt abaix, no de costat, així no podrien cosir les venes. Amb un moviment que se li va fer etern, va prémer la fulla d'afaitar damunt el canell fent brollar la sang.
Per fi seria lliure per sempre. No tindria que inventar-se més mentides amb que tranquil·litzar al poble ni assegurar que tot era millor que abans, quant res havia canviat. Doncs, ara ho sabia, les revoltes tant sols portaven nous dictadors.
Però, res ja no importava. Per a Miguel Hernández, la revolució havia acabat.
Comentaris
-
Molt bé[Ofensiu]bruNa | 11-03-2009
Molt bé, m'agrada. un relat molt interessant, segueix així.
-
El relat d'una desil.lusió.[Ofensiu]Romy Ros | 11-03-2009
Oh! quin bon retrat d'una revolució... canvia el govern, canvien els governants, però tot queda igual; són els mateixos gossos però amb diferents collars...
M'ha agradat molt el relat, saps posar en situació i descriure molt bé l'ambient de desil.lució i desencís que arriba després d'una revolució que ha costat molta sang i esforços i que després tan sols porta a perpetuar en el poder als arribistes.
Chapeau! has donat al clau! -
Ai, 'revolució'![Ofensiu]rnbonet | 14-12-2007
Algú molt bèstia, però molt lúcid -i ara no recorde qui va ser- deia que el mot 'revolució' i el mot 'cony' són quasi sinònims en l'aprofitament: passar-se'ls per la bragueta.
Certament, és com el peix que es mossega la cua, després de fregit en un bon oli.
(Dues consideracions, dues, que m'han vingut al cap en llegir la teua història, que, a més a més, m'ha agradat per la contraposició optimisme/pessimisme que traspúa.
Hala, bona vesprada! I salut i rebolica! -
ostres David![Ofensiu]teresa serramià i samsó | 05-11-2007 | Valoració: 10
és curiós com volent una vida millor, els homes només fem que matar-la, oi?
Té mokta intensitat la teva història i et ragen les paraules com un diluvi...Molt bé David, ets, com diuen ara, "un tio legal" Felicitats!!
I una gran abraçada per haver-me llegit. -
És la petita[Ofensiu]Vicenç Ambrós i Besa | 03-10-2007 | Valoració: 10
història d'una desil·lusió. Es va emprendre una revolta i al final... per què?, ve a preguntar-se el protagonista. Ara ja res no li importa. S'han evaporat els ideals. Queda el personalisme. Què fer? Potser amb el temps ens desil·lusionem i pensem que tot allò que volíem, tot allò pel qual vam lluitar, ha perdut la raó de ser.
A vegades em pregunto si, en realitat, això és així o bé dessota el mantell anomenat "la causa", les diferents persones que s'hi abriguen tenen percepcions tan diferents d'aquesta causa que, en realitat, es tracta d'un vitrall de causes diferents.
Anant al text, m'ha agradat, il·lustra molt bé la desil·lusió (en el sentit que no sap ni, per tant, no diu quines en són les raons però transmet al lector o lectora aquesta sensació de cansament que al final el domina) i el trobo ben portat. Únicament m'ha passat pel cap que... no sé, sembla com si la història hagués de ser molt més llarga i a l'hora de penjar-la a relats has escapçat el començament i retallat el final. Podria haver-hi molta història per a una novel·la!!!
Gràcies per tots els teus comentaris i sí, efectivament: el que m'has comentat és millor que l'altre!
Una abraçada i gràcies de nou,
V.
Valoració mitja: 9.75
l´Autor
![Foto de perfil de David Gómez Simó Foto de perfil de David Gómez Simó](/imatges_autors/36434.jpg?rnd=398909947)
98 Relats
494 Comentaris
144915 Lectures
Valoració de l'autor: 9.68
Biografia:
I si us plau, Bloom, estigues atent a aquest detall:no omplis la casa de mobles i d'altres objectes,
si us plau, guarda espai per a la bellesa,
perquè la bellesa hi càpiga: una escletxa a la dreta
de qui entra, per exemple.
Que les coses belles siguin el teu lloc de vigia;
doncs el món, com qualsevol altra cosa,
només es torna bell quan per la bellesa és mirat.
Un viatge a l'Índia
Gonçalo M. Tavares
Últims relats de l'autor
- Un encontre inesperat.
- En nom de Déu.
- Subjecte en observació
- El teu nom és vent.
- Mateu Garcés, detectiu privat
- Com ho fareu per arribar al temple?
- Dos cops. Dos.
- La darrera trapelleria.
- Carta al director d'un pare preocupat
- Cançó d'amor (o una cosa així...)
- Corre, corre, adolescent.
- En la mar com en el cinema.
- Una nouvinguda
- L'ombra en un carrer fosc.
- Un estudiant entra en una llibreria...