Cercador
No es pot anar a l'iridiòleg
Un relat de: Mena GuigaUna vegada un iridiòleg -que en el meu cas seria 'lidiòleg'- em va mirar els ulls (l'hauria d'haver fet pagar jo a ell, que les meravelles naturals també es gasten), es va acostar molt, massa (el seu alè manifestava que havia dinat alguna cosa a la brasa amb all del potent -qui sap si li calia eliminar occiüram que el parasitava- i oli segurament de Garriguelles) i aleshores jo, al meu torn, em vaig fixar en els seus, que semblaven els d'un peix (un lluç) de pelangre un cop pescat. Com gosava algú així observar-me un estigma a la pupil·la dreta i sentenciar-me alguna cosa greu (manera fina de colgar i col·locar el mot 'mort') allà als cinquanta?
No havia anat a la visita sola: m'acompanyava el meu avi Lluís, un bon home que es va deixar enredar pel de l'herboristeria perquè ens visitéssim a meitat de preu (promoció iridiològica, lògicament). Client sí client també el de la botiga alternativa, un tal Comerma, viu com ell sol, s'ho feia venir bé per fer-lo passar per la consulta instal·lada en una saleta fina i querubina, empaperada amb motius de flors de loto roses amb un fons verd cava i perfumada amb bastonets d'incens que tenien la missió d'impregnar l'espai de pau nirvànica però que alhora, i al meu parer, sembraven un aire de misteri orientaloide. No hi podia faltar un Buda en postura perfecta i orelles llargues com un dia sense pa. I aquell parell anar-se embutxacant bitllets i anar-ne fent feixos. Com gosaven? M'enredava, aquell home translúcid que semblava un ximplet amb bata blanca massa ampla amb el nom brodat: Osvaldo Paco. O. Paco. Jo sí que ho veia clar! I el meu pobre avi pagant per un teatre en què ens tocava el paper d'idiotes ('lidiota', jo, és clar). Tot plegat m'indignava, però no sabia com manifestar-ho, era jove encara i no tenia el caràcter que m'ha anat creixent i que ja coneixeu. De sobte, no obstant, l'esfera tan irrisòria del conjunt em va fer esclafir a riure, a riure a cor què vols cor què desigtes, imparablement. I a la cara de l'entès. El meu avi no sabia què fer, em deia i repetia 'Lídia, para, noia, Lídiaaa!'. Endebades. Això va ser mentre li feia la seva explicació, que després va venir la meva, l'abans esmentada. Aquell Osvaldo Paco no va pas emprar el to de veu melós típic de les terres d'on procedia -tot i que hiperbolitzat-, no. Es va voler venjar. I, val a dir-ho, va haver d'esperar els meus minuts de raig de llàgrimes i d'abdominals arrel de l'enfotiment per a dur-ho a terme. I un pobre avi demanant calma i 'sigues més posadeta, dona', 'no se la pot dur enlloc', perdoni'. Després, pel carrer, em renyaria més i jo continuaria enrigolada.
Els anys van anar passant, com sempre s'esdevé. Alguna vegada recordava aquesta anècdota de la meva vida i la comentava a algú i en feia broma. La recordava. Per què la recordava?
Ho feia pel destí i qui sap pel 'mal d'ull'. Hi ha poders, hi ha energies. O hi ha visionaris i certeses indefugibles.
El cas és que una estranya malura em va aparèixer fa uns mesos. Va començar en un ull, el dret, i es va estendre per tota la cara, baixant galta i nas, resseguint la barbeta i girant i pujant galta esquerra i nas i està a punt d'arribar a l'altre ull. Tot això sumat a un malson recent una nit de tempesta: un avantpassat meu havia traspassat arrel de la mateixa afecció. Un tro em va despertar. O era la rialla sinistra de l'iridiòleg?
No havia anat a la visita sola: m'acompanyava el meu avi Lluís, un bon home que es va deixar enredar pel de l'herboristeria perquè ens visitéssim a meitat de preu (promoció iridiològica, lògicament). Client sí client també el de la botiga alternativa, un tal Comerma, viu com ell sol, s'ho feia venir bé per fer-lo passar per la consulta instal·lada en una saleta fina i querubina, empaperada amb motius de flors de loto roses amb un fons verd cava i perfumada amb bastonets d'incens que tenien la missió d'impregnar l'espai de pau nirvànica però que alhora, i al meu parer, sembraven un aire de misteri orientaloide. No hi podia faltar un Buda en postura perfecta i orelles llargues com un dia sense pa. I aquell parell anar-se embutxacant bitllets i anar-ne fent feixos. Com gosaven? M'enredava, aquell home translúcid que semblava un ximplet amb bata blanca massa ampla amb el nom brodat: Osvaldo Paco. O. Paco. Jo sí que ho veia clar! I el meu pobre avi pagant per un teatre en què ens tocava el paper d'idiotes ('lidiota', jo, és clar). Tot plegat m'indignava, però no sabia com manifestar-ho, era jove encara i no tenia el caràcter que m'ha anat creixent i que ja coneixeu. De sobte, no obstant, l'esfera tan irrisòria del conjunt em va fer esclafir a riure, a riure a cor què vols cor què desigtes, imparablement. I a la cara de l'entès. El meu avi no sabia què fer, em deia i repetia 'Lídia, para, noia, Lídiaaa!'. Endebades. Això va ser mentre li feia la seva explicació, que després va venir la meva, l'abans esmentada. Aquell Osvaldo Paco no va pas emprar el to de veu melós típic de les terres d'on procedia -tot i que hiperbolitzat-, no. Es va voler venjar. I, val a dir-ho, va haver d'esperar els meus minuts de raig de llàgrimes i d'abdominals arrel de l'enfotiment per a dur-ho a terme. I un pobre avi demanant calma i 'sigues més posadeta, dona', 'no se la pot dur enlloc', perdoni'. Després, pel carrer, em renyaria més i jo continuaria enrigolada.
Els anys van anar passant, com sempre s'esdevé. Alguna vegada recordava aquesta anècdota de la meva vida i la comentava a algú i en feia broma. La recordava. Per què la recordava?
Ho feia pel destí i qui sap pel 'mal d'ull'. Hi ha poders, hi ha energies. O hi ha visionaris i certeses indefugibles.
El cas és que una estranya malura em va aparèixer fa uns mesos. Va començar en un ull, el dret, i es va estendre per tota la cara, baixant galta i nas, resseguint la barbeta i girant i pujant galta esquerra i nas i està a punt d'arribar a l'altre ull. Tot això sumat a un malson recent una nit de tempesta: un avantpassat meu havia traspassat arrel de la mateixa afecció. Un tro em va despertar. O era la rialla sinistra de l'iridiòleg?
l´Autor
![Foto de perfil de Mena Guiga Foto de perfil de Mena Guiga](/imatges_autors/1037439.jpg?rnd=1678411795)
898 Relats
955 Comentaris
449401 Lectures
Valoració de l'autor: 9.83
Biografia:
Sóc del 66.I d'octubre.
I m'agraden les dues dades.
La vida.
El sentit de la vida és sentir-la, més que no escoltar-la.
Hi fan molt l'actitud i la voluntat (quin tàndem amb alts i baixos!).
He après que cal tenir-ho ben present (en cada moment present) i que si caic, caic, i si vull m'aixeco. I que a vegades cal ajuda, com també podem (hem) d'ajudar, sers socials com som. I de la patacada sempre alguna cosa en queda. L'ànima, però, no ha de voler aquest pòsit: el trascendeix, ha de fer-ho És molt més. El pòsit de la patacada és perquè el bon cervell se'n faci càrrec i ho integri. (com estic parlant! sóc jo?).
Entenc que som/podem ser/... : ànima-amor, entrega i unicitat, creativitat i complexitat.
'Sense pressa, sense treva', com deia Goethe, deixa-m'ho tenir clar, perquè...senzillament: és la vida.
L'escriure per què i per a què.
I seguir. Sent vulnerable i transparent (hi ha mesures, però el màxim possible), amb l'acceptació de les virtuts i els defectes.
La comprensió que dins aquesta vida n'hi ha unes quantes i que en el procés de canvi, en el fluir (puto verb! ...ara que pitjor és ''pillar') i els trams que comporta -mai indolors- és necessari. Per ser més qui sóc i per oferir la meva esfera, però també saber-la preservar (aquest fragment m'ha quedat un pèl 'miquelmartipòlic!: esfera, preservar) ;)
Mantra: jo agraeixo, jo estimo (aplicat o assajat, l'important és tenir-lo present).
Aquesta etapa que em fa abraçar-me, l'alegria en la tristesa i a l'inrevés. Si li dic 'maduresa' em foto una hòstia, perquè sembla com si la nena petita que duc a dins hagués de morir. I no és així. Me l'estimo.
Les queixes són mentides vestidetes de ganes de fer perdre somriures.
Abans la natura i les persones-persones que la matèria. Abans que el tenir, el ser. O un tenir-ser equilibrat, coherent i conscient. Gens fàcil, que els mots bonics i de compromís han de passar al nivell demostració-acció (hi ha ha graus, és clar).
I el món, tan tocat de tantes tecles...fa mal.
Si no hi ha res més allà dalt, en la serenor còsmica.... Sí que hi és. Abraçar el cel cada nit i escalfar-se amb els estels que brillen sense demanar res. I va a tongades.
Les paraules. El llenguatge. Els sons. Una màgia, quan està ben dut. Jo tinc la dèria d'escurçar noms propis...entre d'altres que qui em llegeixi-coneixi (és indivisible) captarà.
El 2018 he passat a ser VEGANA, la decisió més maca de la meva vida. Saber que no col·laboro gens en la indústria càrnica, làctica, d'ous, de la pell, de l'oci amb animals, de l'experimentació amb ells...fa estar millor. Crec, sincerament, que el veganisme és la llum del món i l'únic sistema redemptor.
****Tinc publicat un llibre de relats (tocant el tema eròtic, l'humorístic...i més): 'Al terrat a l'hora calenta' (Nova Casa Editorial). El meu primer fill gran. Els altres, contes per a infants, coescrits amb A.Mercader i il·lustrats per mi, són un dels rierols del feix que em conforma i va conformant.
butxaca5@gmail.com
Últims relats de l'autor
- Ara que tinc mig segle i tres lustres
- La gata a la barca
- Mar amarga
- En treure'm a passeig
- No pots fer res
- Sorreta negra
- Imogen, la Guapa
- L'Adam i la Madam
- Duia boina i treia fum
- La Karmina i la Romina
- El colom i les cotorretes
- La caseta blanca d'aquella àvia
- La flor blanca del tanatori
- L'home del frac i la dona del frec
- Llufa de fulla