Cercador
Mira (Edelmira)(Glòria)
Un relat de: Mena GuigaL'antiga Glòria era una dona poca coseta que ara es feia dir Edelmira, escurçat Mira, i mira tu que va voler -forma de volar- anar per la vida amb un canvi no només de nom, sinó de personalitat, de forma d'abillar-se, de pintar-se i pentinar-se. De passar de viure en una casa d'herència a pagar hipoteca per un àtic ruïnós amb el terrat esquitxat de cagades de gaviots, un estenedor amb corda ronyosa que s'esfilagarsava en un alliberament tensional del material o qui sap si l'invisible ser d'una cadena d'aranyes enredaires fartes d'estades esclafaires. I la mig teranyineta de la Mira que no filava prim deixant una catifa esventilant-se a tots els vents i descolorint-se a tots els sols i que dia sí i quatre no -i, va posa-li un més encara que no- no regava els testos. De resultes geranis anorreats i plantes crasses amb prou feines existents.
Quan era la Glòria prenia poniol i quan ho feia anomenava a aquell temps 'poniolòria'. El quadre d'un poni dòcil digne de fira càndida s'hi afegia, davant la taula, a mitja paret, amb muntanyes de color sègol de fons. Formava part d'un tram de temps passat i que campés sol allà on fos. Amb l'autorebatejadanominal de la dona les infusions van passar a ser importades amb desimportància, ni sabia què contenien -no ho llegia- i preses en bossetes que posaven 'Palmira Teatime' i ella agafava unes tisores de cuina i feia que el paperet només digués 'mira'. I el 'teatime', llegit allargassant i separant síl·labes malintencionadament la feia riure sorollosament -cosa que aprofitava per foragitar dragons que no havien d'entrar a menjar roba (com malament es creu, ja que s'atipen d'esguards i si són Mira-mirades festa grossa) per tal que romanguessin a fora, a l'escalf de l'estrella de la vida, a dormisquejar, els simpàtics sauris granelluts, a esperar insectam divers, fita, aliment i èxtasi i para de comptar, reproducció apart.
La Mira una tarda de juliol atípica va trobar estabornit pel carrer un desnonat que feia setmanes que agafava unes turques de cal Déu a base de vi de brick més que caducat que arreplegava del cul brut d'un supermercat molt verd. El va acompanyar allà on sabia que hi tenia parents, la pastisseria Montrisca. La sots-germana ni se'l va mirar i va intentar tant com va poder vendre a la Mira xocolata suprema, o una bossa de magdalenes de poma de la vall del Loira, o una coca de sucre que en sentir la venedora es va trencar amargament perquè era de mena crítico-subtil.
O sigui, sigui O, que l'ex-Glòria va endur-se aquell desgraciat allà on vivia ella.
I, fixa't, tu, el que és la vida! Amb el temps i una canya i unes quantes canes ben portades, la Mira i el Nonny-Drunk (l'anomenaven així i així es va quedar, i em pregunto en quin país vivien) van acabar ensinistrant mini-rèptils en cordes barbudes multifíliques amb espectadors sobre una catifa de motius desdibuixats que col·locaven la roba d'abrigar en munyocs dins de testos desterrats, que donaven restes d'aigua de cantimplores a vegetals passa-com-puguis susceptibles de deixondiment i que a canvi omplien de Mirafusions (sense lletra petita per llegir, interès nul per a tothom). I, tu, l'ocellam defecaire va abandonar el vici, entre tants somriures i il·lusions.
Quan era la Glòria prenia poniol i quan ho feia anomenava a aquell temps 'poniolòria'. El quadre d'un poni dòcil digne de fira càndida s'hi afegia, davant la taula, a mitja paret, amb muntanyes de color sègol de fons. Formava part d'un tram de temps passat i que campés sol allà on fos. Amb l'autorebatejadanominal de la dona les infusions van passar a ser importades amb desimportància, ni sabia què contenien -no ho llegia- i preses en bossetes que posaven 'Palmira Teatime' i ella agafava unes tisores de cuina i feia que el paperet només digués 'mira'. I el 'teatime', llegit allargassant i separant síl·labes malintencionadament la feia riure sorollosament -cosa que aprofitava per foragitar dragons que no havien d'entrar a menjar roba (com malament es creu, ja que s'atipen d'esguards i si són Mira-mirades festa grossa) per tal que romanguessin a fora, a l'escalf de l'estrella de la vida, a dormisquejar, els simpàtics sauris granelluts, a esperar insectam divers, fita, aliment i èxtasi i para de comptar, reproducció apart.
La Mira una tarda de juliol atípica va trobar estabornit pel carrer un desnonat que feia setmanes que agafava unes turques de cal Déu a base de vi de brick més que caducat que arreplegava del cul brut d'un supermercat molt verd. El va acompanyar allà on sabia que hi tenia parents, la pastisseria Montrisca. La sots-germana ni se'l va mirar i va intentar tant com va poder vendre a la Mira xocolata suprema, o una bossa de magdalenes de poma de la vall del Loira, o una coca de sucre que en sentir la venedora es va trencar amargament perquè era de mena crítico-subtil.
O sigui, sigui O, que l'ex-Glòria va endur-se aquell desgraciat allà on vivia ella.
I, fixa't, tu, el que és la vida! Amb el temps i una canya i unes quantes canes ben portades, la Mira i el Nonny-Drunk (l'anomenaven així i així es va quedar, i em pregunto en quin país vivien) van acabar ensinistrant mini-rèptils en cordes barbudes multifíliques amb espectadors sobre una catifa de motius desdibuixats que col·locaven la roba d'abrigar en munyocs dins de testos desterrats, que donaven restes d'aigua de cantimplores a vegetals passa-com-puguis susceptibles de deixondiment i que a canvi omplien de Mirafusions (sense lletra petita per llegir, interès nul per a tothom). I, tu, l'ocellam defecaire va abandonar el vici, entre tants somriures i il·lusions.
l´Autor
![Foto de perfil de Mena Guiga Foto de perfil de Mena Guiga](/imatges_autors/1037439.jpg?rnd=110772903)
898 Relats
955 Comentaris
449231 Lectures
Valoració de l'autor: 9.83
Biografia:
Sóc del 66.I d'octubre.
I m'agraden les dues dades.
La vida.
El sentit de la vida és sentir-la, més que no escoltar-la.
Hi fan molt l'actitud i la voluntat (quin tàndem amb alts i baixos!).
He après que cal tenir-ho ben present (en cada moment present) i que si caic, caic, i si vull m'aixeco. I que a vegades cal ajuda, com també podem (hem) d'ajudar, sers socials com som. I de la patacada sempre alguna cosa en queda. L'ànima, però, no ha de voler aquest pòsit: el trascendeix, ha de fer-ho És molt més. El pòsit de la patacada és perquè el bon cervell se'n faci càrrec i ho integri. (com estic parlant! sóc jo?).
Entenc que som/podem ser/... : ànima-amor, entrega i unicitat, creativitat i complexitat.
'Sense pressa, sense treva', com deia Goethe, deixa-m'ho tenir clar, perquè...senzillament: és la vida.
L'escriure per què i per a què.
I seguir. Sent vulnerable i transparent (hi ha mesures, però el màxim possible), amb l'acceptació de les virtuts i els defectes.
La comprensió que dins aquesta vida n'hi ha unes quantes i que en el procés de canvi, en el fluir (puto verb! ...ara que pitjor és ''pillar') i els trams que comporta -mai indolors- és necessari. Per ser més qui sóc i per oferir la meva esfera, però també saber-la preservar (aquest fragment m'ha quedat un pèl 'miquelmartipòlic!: esfera, preservar) ;)
Mantra: jo agraeixo, jo estimo (aplicat o assajat, l'important és tenir-lo present).
Aquesta etapa que em fa abraçar-me, l'alegria en la tristesa i a l'inrevés. Si li dic 'maduresa' em foto una hòstia, perquè sembla com si la nena petita que duc a dins hagués de morir. I no és així. Me l'estimo.
Les queixes són mentides vestidetes de ganes de fer perdre somriures.
Abans la natura i les persones-persones que la matèria. Abans que el tenir, el ser. O un tenir-ser equilibrat, coherent i conscient. Gens fàcil, que els mots bonics i de compromís han de passar al nivell demostració-acció (hi ha ha graus, és clar).
I el món, tan tocat de tantes tecles...fa mal.
Si no hi ha res més allà dalt, en la serenor còsmica.... Sí que hi és. Abraçar el cel cada nit i escalfar-se amb els estels que brillen sense demanar res. I va a tongades.
Les paraules. El llenguatge. Els sons. Una màgia, quan està ben dut. Jo tinc la dèria d'escurçar noms propis...entre d'altres que qui em llegeixi-coneixi (és indivisible) captarà.
El 2018 he passat a ser VEGANA, la decisió més maca de la meva vida. Saber que no col·laboro gens en la indústria càrnica, làctica, d'ous, de la pell, de l'oci amb animals, de l'experimentació amb ells...fa estar millor. Crec, sincerament, que el veganisme és la llum del món i l'únic sistema redemptor.
****Tinc publicat un llibre de relats (tocant el tema eròtic, l'humorístic...i més): 'Al terrat a l'hora calenta' (Nova Casa Editorial). El meu primer fill gran. Els altres, contes per a infants, coescrits amb A.Mercader i il·lustrats per mi, són un dels rierols del feix que em conforma i va conformant.
butxaca5@gmail.com
Últims relats de l'autor
- Ara que tinc mig segle i tres lustres
- La gata a la barca
- Mar amarga
- En treure'm a passeig
- No pots fer res
- Sorreta negra
- Imogen, la Guapa
- L'Adam i la Madam
- Duia boina i treia fum
- La Karmina i la Romina
- El colom i les cotorretes
- La caseta blanca d'aquella àvia
- La flor blanca del tanatori
- L'home del frac i la dona del frec
- Llufa de fulla