Cercador
La Rufa
Un relat de: Mena GuigaNo els troba enlloc. N'hi havia set, com els dies de la setmana. Li plora cada cèl·lula, sabent que el cos ja no li permetrà repetir.
Cada vegada desapareixen. I ella esdevé angoixa i recerca infructuosa. L'ànima se li esberla i sagna enyor.
La mestressa de la Rufa, la Casilda, ha actuat cada cop de forma cerebral, la que cal, que no està el pati com per a anar atipant la gatinada.
La Rufa intueix alguna cosa tràgica i fa per distreure's encalçant un ratolí pel terrat, l'eixida i la teulada. Quan l'atrapa hi juga, però no el mata. Li passa pel cap que pot ser una fembra que torna al cau on una munió de boques s'esperen. I l'enveja i perdona.
La gata tigrada prou mansa que quan algú se li atansa i l'emprenya no gosa mossegar ni esgarrapar, avesada a estar a la casa vora la via davant del mar.
El mar que ha engolit el sac que la Casilda hi ha llençat, amb els gatets a dins, com és habitual. La Casilda, que ha de pujar set fills i que no està per a extres i que, sobretot, no li assoleixin el cor.
Per sort, no podrà fer-li mai més. La Rufa, que ja té una edat, mig sorda mig cega i distreta travessa el camí del tren, que la mata.
Cada vegada desapareixen. I ella esdevé angoixa i recerca infructuosa. L'ànima se li esberla i sagna enyor.
La mestressa de la Rufa, la Casilda, ha actuat cada cop de forma cerebral, la que cal, que no està el pati com per a anar atipant la gatinada.
La Rufa intueix alguna cosa tràgica i fa per distreure's encalçant un ratolí pel terrat, l'eixida i la teulada. Quan l'atrapa hi juga, però no el mata. Li passa pel cap que pot ser una fembra que torna al cau on una munió de boques s'esperen. I l'enveja i perdona.
La gata tigrada prou mansa que quan algú se li atansa i l'emprenya no gosa mossegar ni esgarrapar, avesada a estar a la casa vora la via davant del mar.
El mar que ha engolit el sac que la Casilda hi ha llençat, amb els gatets a dins, com és habitual. La Casilda, que ha de pujar set fills i que no està per a extres i que, sobretot, no li assoleixin el cor.
Per sort, no podrà fer-li mai més. La Rufa, que ja té una edat, mig sorda mig cega i distreta travessa el camí del tren, que la mata.
l´Autor
![Foto de perfil de Mena Guiga Foto de perfil de Mena Guiga](/imatges_autors/1037439.jpg?rnd=1043433970)
898 Relats
955 Comentaris
449401 Lectures
Valoració de l'autor: 9.83
Biografia:
Sóc del 66.I d'octubre.
I m'agraden les dues dades.
La vida.
El sentit de la vida és sentir-la, més que no escoltar-la.
Hi fan molt l'actitud i la voluntat (quin tàndem amb alts i baixos!).
He après que cal tenir-ho ben present (en cada moment present) i que si caic, caic, i si vull m'aixeco. I que a vegades cal ajuda, com també podem (hem) d'ajudar, sers socials com som. I de la patacada sempre alguna cosa en queda. L'ànima, però, no ha de voler aquest pòsit: el trascendeix, ha de fer-ho És molt més. El pòsit de la patacada és perquè el bon cervell se'n faci càrrec i ho integri. (com estic parlant! sóc jo?).
Entenc que som/podem ser/... : ànima-amor, entrega i unicitat, creativitat i complexitat.
'Sense pressa, sense treva', com deia Goethe, deixa-m'ho tenir clar, perquè...senzillament: és la vida.
L'escriure per què i per a què.
I seguir. Sent vulnerable i transparent (hi ha mesures, però el màxim possible), amb l'acceptació de les virtuts i els defectes.
La comprensió que dins aquesta vida n'hi ha unes quantes i que en el procés de canvi, en el fluir (puto verb! ...ara que pitjor és ''pillar') i els trams que comporta -mai indolors- és necessari. Per ser més qui sóc i per oferir la meva esfera, però també saber-la preservar (aquest fragment m'ha quedat un pèl 'miquelmartipòlic!: esfera, preservar) ;)
Mantra: jo agraeixo, jo estimo (aplicat o assajat, l'important és tenir-lo present).
Aquesta etapa que em fa abraçar-me, l'alegria en la tristesa i a l'inrevés. Si li dic 'maduresa' em foto una hòstia, perquè sembla com si la nena petita que duc a dins hagués de morir. I no és així. Me l'estimo.
Les queixes són mentides vestidetes de ganes de fer perdre somriures.
Abans la natura i les persones-persones que la matèria. Abans que el tenir, el ser. O un tenir-ser equilibrat, coherent i conscient. Gens fàcil, que els mots bonics i de compromís han de passar al nivell demostració-acció (hi ha ha graus, és clar).
I el món, tan tocat de tantes tecles...fa mal.
Si no hi ha res més allà dalt, en la serenor còsmica.... Sí que hi és. Abraçar el cel cada nit i escalfar-se amb els estels que brillen sense demanar res. I va a tongades.
Les paraules. El llenguatge. Els sons. Una màgia, quan està ben dut. Jo tinc la dèria d'escurçar noms propis...entre d'altres que qui em llegeixi-coneixi (és indivisible) captarà.
El 2018 he passat a ser VEGANA, la decisió més maca de la meva vida. Saber que no col·laboro gens en la indústria càrnica, làctica, d'ous, de la pell, de l'oci amb animals, de l'experimentació amb ells...fa estar millor. Crec, sincerament, que el veganisme és la llum del món i l'únic sistema redemptor.
****Tinc publicat un llibre de relats (tocant el tema eròtic, l'humorístic...i més): 'Al terrat a l'hora calenta' (Nova Casa Editorial). El meu primer fill gran. Els altres, contes per a infants, coescrits amb A.Mercader i il·lustrats per mi, són un dels rierols del feix que em conforma i va conformant.
butxaca5@gmail.com
Últims relats de l'autor
- Ara que tinc mig segle i tres lustres
- La gata a la barca
- Mar amarga
- En treure'm a passeig
- No pots fer res
- Sorreta negra
- Imogen, la Guapa
- L'Adam i la Madam
- Duia boina i treia fum
- La Karmina i la Romina
- El colom i les cotorretes
- La caseta blanca d'aquella àvia
- La flor blanca del tanatori
- L'home del frac i la dona del frec
- Llufa de fulla