Cercador
La llibreta vermella: dinovè capítol: De quan el vídeo va matar l'estrella de la ràdio.
Un relat de: copernicNo he sigut mai el rei de la pista, ni tan sols el príncep o algun membre de l'aristocràcia discotequera però sí que he estat un assidu d'aquests locals en algun moment de la meva vida. Recordo aquesta etapa amb ambivalència, tocat per un sentiment de nostàlgia difusa i alhora per una certa prevenció que fa que, amb els anys, hagi confegit un record manipulat, com tots els records, no molt grat precisament. Les imatges que em revenen són les d'una espera inacabable en un pàrquing, dins d'un cotxe atrotinat, sentint el vent per totes les escletxes i ranures, percebent la pròpia petitesa davant de l'oratge desfermat en mig d'un paisatge infinit. I al meu costat un amic meu, fidel, callat, respectant el meu silenci, com si tots dos estiguéssim afectats per la mateixa malaltia: la solitud, un sentiment compartit però incomunicable que ens atacava impietosament les tardes de diumenge.
La discoteca estava gairebé buida quan entràvem. Entre la penombra, avar de llum el local en aquells moments, vèiem les cambreres, inaccessibles, amb una professionalitat amarada de rutina, preparant-ho tot per la massiva entrada de joves, àvids de diversió i d'alcohol. La cançó que sonava en aquests prolegòmens de l'”horterada” posterior era invariablement “In the air tonight” de Phil Collins, aquell toc de bateria i aquella veu inconfusible que impregnava de notes de bona música, sense que servís de precedent, la calma efímera que senyorejava el local fins la irrupció en tromba de tota la jovenalla.
Quan arribava el gruix del pilot, les llums s'encenien i Phil Collins se n'anava a fer punyetes, escombrat pels èxits del moment, cançons composades amb la base d'un bon retruny de bateria que s'anava repetint amb poques variacions en la melodia (si és que n'hi havia) Una de les que sonaven més i que encara es podia aguantar (si més no, el meu record no l'ha tractat tan malament) era “Video killed the radio star” de Buggles que animava la concurrència i feia sortir tothom a ballar.
Per ser sincer he de confessar que mai vaig lligar en una discoteca. És més, dubto molt de que algú ho aconseguís. Afortunadament en altres ocasions en les que no hi havia música pel mig sí que vaig poder prendre contacte amb algun element del sexe femení, amb resultats diversos segons el cas. La raó d'aquesta impossibilitat cal atribuir-la al xumba xumba omnipresent en aquests locals que convertia en absolutament inaudible qualsevol paraula que sortís d'una boca humana. El ritme de la percussió era tan exagerat que senties retrunyir la caixa toràcica com si volgués fer la competència al mateix cor. És clar que el soroll podia dissimular els batecs i d'aquesta manera suavitzar una mica els efectes de la timidesa però excepte en el breu espai de temps en el que “tocaven lents” la conversa assolia tons d' heroïcitat ja que les paraules eren dites gairebé cridant, amb la mà davant la boca formant una mena d'embut i acostant-te tot el que podies a la orella de la teva interlocutora. Ara, estimulat el fil de la memòria veig que he de rectificar. Una vegada, en una discoteca del Pla de l'Estany, molt famosa arreu, el meu amic L. i jo varem ballar amb unes noies molt simpàtiques i que no estaven del tot malament. Va ser immediatament després del xumba xumba i quan començava el primer lent que ens varem abalançar sobre les que teníem més a prop i per a sorpresa nostra, davant l'obligada pregunta, ens varen dir que sí. Ens varen comentar que normalment anaven a una discoteca bastant coneguda en la seva zona però que en aquell moment estava tancada. Després de la música però, ens va faltar tenir el cap clar per saber que s'havia de fer en aquell moment i quan ens en varem adonar ja s'havien perdut entre la multitud. Érem uns neules.
A part dels que “buscaven” i havia el grup dels que “ja n'havien trobat”. Aquests no ballaven (no estaven allà per cremar oli). Tot just començar s'amagaven amb les seves parelles en els foscos reservats i allà començaven les sessions de morrejades i grapejades que cada vegada pujaven més de to, fins al punt que es comentava (llegenda urbana o ves a saber si no era cert) que alguna parella havia passat a l'acció (naturalment si la noia portava faldilla) i el noi havia “sucat el melindro, mullat el borrego o posat el burro en el porxo”, alguna d'aquestes expressions manllevades d'un company de feina amb el qual havíem rigut molt amb l'ocurrència.
La tornada cap a casa es produïa en silenci. Crec que no ens podíem desempallegar d'una sensació sòrdida i estranya de fer el ridícul, un ridícul permanent que es repetia setmana rere setmana i que anava acompanyat del profund convenciment d'estar perdent el temps, un temps que, d'altra banda amenaçava com una espasa de Damocles i esperava el seu torn en forma de dilluns temut i odiat, inevitable tràngol que s'albirava funest darrere les últimes hores d'aquell altre diumenge desaprofitat. El cotxe engolia la nit, els llums apartaven per un moment la tenebra que ens tornava a embolcallar. Els presagis ens corprenien. Per contrast, després d'aquella obscena acumulació de decibels, del guirigall ofegador de la discoteca, en l'habitacle acollidor del vehicle atrotinat, els nostres pensaments volaven lliures, per separat, cada un reclòs en l'amagatall segur de la seva pròpia clova.
Comentaris
-
realitats, ombres i penombres[Ofensiu]Onofre | 17-10-2011 | Valoració: 10
En veritat no he estat mai en cap discoteca de Roses. Però "en realitat" les podria escriure -més que descriure- i qualsevol lector de Roses s'ho empassaria. Perquè, quina és la diferencia de les discoteques de Roses amb les de Lloret? Que ja sabem que hi donaven i que hi servien... a les fosques.
-
neules i melindros... sense xampany[Ofensiu]Onofre | 17-10-2011 | Valoració: 10
Ets un excel·lent cronista. Però els que llegeixen no en volen de cròniques, volen "una mica" de fantasia.
El relat que ens presentes, el dinovè, podria passar molt be per un guió que acompanyés un documental televisiu de la BBC o de TV3. Una recapitulació dels fets que poca gent faria millor que tu, precisa i verídica, honrada.
El lector, però, vol, crec jo, relats menys "reals". I alhora que siguin creïbles. En el llindar entre el que és plausible i possible. De fet és el que tu mateix ens dius: "Ara, estimulat el fil de la memòria veig que he de rectificar."
L'encert, crec jo, es troba quan el fil de la memòria s'estimula fins traspassar o al menys arribar fins els mateixos límits del desig.
Amb suggestió, igual que quan dius: ..."In the air tonight" de Phil Collins, aquell toc de bateria i aquella veu inconfusible que impregnava de notes de bona música, ...
O: "avar de llum el local en aquells moments, vèiem les cambreres, inaccessibles"
O: "La tornada cap a casa es produïa en silenci. "
S'han de dir coses, les coses, sense tenir cap por a trobar-te a un conegut pel carrer i que t'ho tiri a la cara per què no hagis dit la veritat. Lo teu és literatura, no veritats científiques, ni informes de la Guàrdia civil de transit. I, en tot cas, ja tens excusa quan dius que estàs "tocat per un sentiment de nostàlgia difusa". Si o no?
És un parlar. Eh que m'entens?
I si, com jo mateix, éreu uns neules, el lector també estaria disposat a identificar-se amb un neula. Perquè, qui no és un neula. Llavors arriba el moment de dir que la vostra voluntat era moguda tan sols per l'ideal amorós etc.. etc... i embolica que fa fort. El lector, que no és gens ruc, vol que l'enganyin, que li expliquin "històries" i sopars de duro, que per això llegeix. Que per fer el neula ja ho és prou ell, o ho som prou bons tothom. No ho veus així.
Excel·lent, de tota manera.
Riu home, riu. Ostia! Que jo també hi he passat per les discoteques de Roses.
-
Ja saps que tinc debilitat[Ofensiu]Frèdia | 01-05-2011
Per aquesta llibreta vermella. Recordo bé l'època que descrius. No era pas tan diferent per las noies, penso. Potser ho dissimulàvem, però en el fons volíem lligar. Jo recordo, en una època que demanaven el carnet d'identitat, haver fet mans i mànigues per entrar en una discoteca de la Travessera de Gràcia. Recordo que acostumava a pul·lular per allí un noi que ens agradava a tot el grupet de noies que hi anàvem. Fins i tot recordo que em va treure a ballar i no vaig ser capaç d'articular cap paraula. Això va passar quan tenia disset anys. Quan tens disset anys i has d'esperar tota una setmana per veure si trobaràs el noi que t'agrada és com esperar una eternitat. I el dissabte va arribar i el noi hi era, és clar, però mai no em va tornar a demanar que ballés. Uis! Quins records d'un temps ple d'ingenuïtat i frustracions no verbalitzades! Quina llàstima que el preu que paguem per l'experiència sigui la il·lusió. Sempre hi ha alguna cosa que en mata una altra, com el vídeo a l'estrella de la ràdio. Gràcies per compartir els records, astrònom. I feliç aniversari.
-
Tothom recorda la cançó del títol[Ofensiu]nuriagau | 01-05-2011 | Valoració: 10
Un nou capítol d’aquesta llibreta vermella que, en aquesta ocasió, transporta al lector als diumenges de discoteca. Ara que sé que ens duem nou anys, et diré que no tinc records massa diferents als que tu ens confesses.
La veritat és que el mèrit d’aquest text no és tant el que els dius sinó de quina manera ens ho expliques. M’agrada, copernic, la teva prosa. És planera i assequible, al mateix temps que, esplèndida.
Un text farcit de petites “picades d’ullet” que fa somriure, amb complicitat, el lector. Una fina ironia que s’agraeix sincerament.
Ens llegim,
Núria
Valoració mitja: 10
l´Autor
![Foto de perfil de copernic Foto de perfil de copernic](/imatges_autors/6969.jpg?rnd=1202025565)
338 Relats
1182 Comentaris
392638 Lectures
Valoració de l'autor: 9.78
Biografia:
Per qüestions de feina he hagut d'interompre la meva producció periodística i literària. Després del tsunami i amb l'aigua al seu lloc torno a començar: Déiem ahir...Últims relats de l'autor
- Buit existencial
- Així s'escriu la història
- Sobirania
- La llibreta vermella (Final)
- Junts per sempre
- Un crit que no té preu
- Com una segona pell
- Syntagma
- La solució
- Gat per llebre
- Allò que no sona
- Cançons que m'agraden: "Your song" d'Elton John
- Cançons que m'agraden: "Imagine" de John Lennon
- Cançons que m'agraden: "You're in the army, now" d'Status Quo
- Cançons que m'agraden: "Maria" de Blondie