Cercador
La família Barbapapà-Barbamamà la sap ben llarga
Un relat de: Mena GuigaVivien en una cova, aquells éssers tous com blandiblú. Vivien una vida tova com figures desfent-se de somnis macabres de pintures dalinianes. Vivien i cadascú tenia un cos amorf que podia canviar de forma perquè 'amorf' i 'forma' tenen les mateixes lletres. Vivien en pau i harmonia, concebut a la seva informe manera, és clar.
Un dia una nena que es deia Heidi va descobrir-los quan el gos gros del seu avi havia fugit de les muntanyes nevades per anar de farra amb 101 dàlmates, que feia temps que li pregaven. En Niebla no va haver-hi manera de trobar-lo, confós segurament entre boirines baixes cotonoses blanquinoses com aquell mal que agafen els rosers d'entre tants com n'agafen. Així que la nena, que anava descalça, i que se li havia acabat el formatge elaborat amb llet de cabres sanes que respiraven aires purs que el seu estimat Abuelito li havia donat en un sarró estava esgotada i afamada. Va veure la cova i hi va anar de pet i sense gens de mala llufa.
La barba-família era fora de casa. Havien anat al bosc, pare, mare i fill a veure la dansa copulativa dels esquirols, aquella que té a veure amb el predicat nominal. S'asseurien sota els espessos brancatges de l'arbram centenari prenent la forma de clapes indefinides i a xafardejar, que sempre va bé.
Mentrestant la Rínxols d'Or...ai!...vull dir la nena alpina tastava les farinetes deixades a refredar en un taula rodona amb unes boniques tovalles de quadres escocessos. Fumejaven. Desprenien un oloreta atraient. Heidi va provar les del bol gros, les del Barbapapà, es fa cremar el paladar i mai més podria menjar amb vici. Les de la Barbamamà congelaven el cor. Però les del Barbabebè estaven al punt i coma i se les va empassar totes totes totes i el bol va quedar net com una patena més neta que la patena més neta, que és molt dir. Tot seguit, la gentil neneta va voler seure. La cadira gran, la del pare, era massa dura. Hi ha una cosa que es diuen coixins, va pensar, empipada i adolorida. La de la mare, massa tova. I la del petit, com havia de ser. Únicament que de seguida es va trencar i encara bo que la Heidi no tenia el cul de vidre. Finalment li va venir una passió de son que la va fer pujar una escala vers el dormitori. El llit gros era excessivament còmode. El mitjà, excessivament incòmode. I el de mida de criatura va ser l'ideal. Heidi s'hi va quedar adormida adormideta com una marmota marmoteta. Roncava somrient i somiava en cabres, formatges i cels que toquen als altars divins i que fan pessigolles als peus d'éssers molt aurats i benaurats.
Quan la família va ser a casa de seguida van notar quelcom estrany i es va alarmar. Les farinetes, les cadires...Barbabebè bramava disgustat. Ja no recordava els acoblaments ardíllics que l'havien motivat tant -estava en la pre-fase de què seré quan sigui gran i volia ser...(no toca fer-ho saber!)- i s'havia d'anar recomposant. Els pares no podien consolar-lo ni comprant-li una consola. Quin mal rotllo! El durien al llitet i li explicarien un conte sobre governs amb consciència.
I ja eren a dalt. Els sons que emetia Heidi van ser sentits. Els tres Barbas se la van mirar, gens commoguts, gens entendrits, gens res de res. Es van ajuntar i van crear la forma d'una muntanya. La nena es va despertar instantàniament. Es va fregar aquells ulls encara no ulls manga dels més grossos i va bocabadar la boqueta.
Aleshores la muntanya va canviar a mil altres coses o espais que li recordessin d'on venia. I la nena va començar a sentir melangia, enyor i ganes de tornar al seu lloc de procedència.
Ara que, és clar, abans de marxar, es van convertir en un Rottemeier gegantina que va obligar la nena a fer els llits, arreglar la cadira, fer sopes per una setmana, netejar vidres, pintar parets, escombrar i fregar, endreçar armaris, anar a buscar aigua al rierol per tot un mes i omplir els rebostos de productes del bosc.
Un dia una nena que es deia Heidi va descobrir-los quan el gos gros del seu avi havia fugit de les muntanyes nevades per anar de farra amb 101 dàlmates, que feia temps que li pregaven. En Niebla no va haver-hi manera de trobar-lo, confós segurament entre boirines baixes cotonoses blanquinoses com aquell mal que agafen els rosers d'entre tants com n'agafen. Així que la nena, que anava descalça, i que se li havia acabat el formatge elaborat amb llet de cabres sanes que respiraven aires purs que el seu estimat Abuelito li havia donat en un sarró estava esgotada i afamada. Va veure la cova i hi va anar de pet i sense gens de mala llufa.
La barba-família era fora de casa. Havien anat al bosc, pare, mare i fill a veure la dansa copulativa dels esquirols, aquella que té a veure amb el predicat nominal. S'asseurien sota els espessos brancatges de l'arbram centenari prenent la forma de clapes indefinides i a xafardejar, que sempre va bé.
Mentrestant la Rínxols d'Or...ai!...vull dir la nena alpina tastava les farinetes deixades a refredar en un taula rodona amb unes boniques tovalles de quadres escocessos. Fumejaven. Desprenien un oloreta atraient. Heidi va provar les del bol gros, les del Barbapapà, es fa cremar el paladar i mai més podria menjar amb vici. Les de la Barbamamà congelaven el cor. Però les del Barbabebè estaven al punt i coma i se les va empassar totes totes totes i el bol va quedar net com una patena més neta que la patena més neta, que és molt dir. Tot seguit, la gentil neneta va voler seure. La cadira gran, la del pare, era massa dura. Hi ha una cosa que es diuen coixins, va pensar, empipada i adolorida. La de la mare, massa tova. I la del petit, com havia de ser. Únicament que de seguida es va trencar i encara bo que la Heidi no tenia el cul de vidre. Finalment li va venir una passió de son que la va fer pujar una escala vers el dormitori. El llit gros era excessivament còmode. El mitjà, excessivament incòmode. I el de mida de criatura va ser l'ideal. Heidi s'hi va quedar adormida adormideta com una marmota marmoteta. Roncava somrient i somiava en cabres, formatges i cels que toquen als altars divins i que fan pessigolles als peus d'éssers molt aurats i benaurats.
Quan la família va ser a casa de seguida van notar quelcom estrany i es va alarmar. Les farinetes, les cadires...Barbabebè bramava disgustat. Ja no recordava els acoblaments ardíllics que l'havien motivat tant -estava en la pre-fase de què seré quan sigui gran i volia ser...(no toca fer-ho saber!)- i s'havia d'anar recomposant. Els pares no podien consolar-lo ni comprant-li una consola. Quin mal rotllo! El durien al llitet i li explicarien un conte sobre governs amb consciència.
I ja eren a dalt. Els sons que emetia Heidi van ser sentits. Els tres Barbas se la van mirar, gens commoguts, gens entendrits, gens res de res. Es van ajuntar i van crear la forma d'una muntanya. La nena es va despertar instantàniament. Es va fregar aquells ulls encara no ulls manga dels més grossos i va bocabadar la boqueta.
Aleshores la muntanya va canviar a mil altres coses o espais que li recordessin d'on venia. I la nena va començar a sentir melangia, enyor i ganes de tornar al seu lloc de procedència.
Ara que, és clar, abans de marxar, es van convertir en un Rottemeier gegantina que va obligar la nena a fer els llits, arreglar la cadira, fer sopes per una setmana, netejar vidres, pintar parets, escombrar i fregar, endreçar armaris, anar a buscar aigua al rierol per tot un mes i omplir els rebostos de productes del bosc.
l´Autor
![Foto de perfil de Mena Guiga Foto de perfil de Mena Guiga](/imatges_autors/1037439.jpg?rnd=614871422)
898 Relats
955 Comentaris
449231 Lectures
Valoració de l'autor: 9.83
Biografia:
Sóc del 66.I d'octubre.
I m'agraden les dues dades.
La vida.
El sentit de la vida és sentir-la, més que no escoltar-la.
Hi fan molt l'actitud i la voluntat (quin tàndem amb alts i baixos!).
He après que cal tenir-ho ben present (en cada moment present) i que si caic, caic, i si vull m'aixeco. I que a vegades cal ajuda, com també podem (hem) d'ajudar, sers socials com som. I de la patacada sempre alguna cosa en queda. L'ànima, però, no ha de voler aquest pòsit: el trascendeix, ha de fer-ho És molt més. El pòsit de la patacada és perquè el bon cervell se'n faci càrrec i ho integri. (com estic parlant! sóc jo?).
Entenc que som/podem ser/... : ànima-amor, entrega i unicitat, creativitat i complexitat.
'Sense pressa, sense treva', com deia Goethe, deixa-m'ho tenir clar, perquè...senzillament: és la vida.
L'escriure per què i per a què.
I seguir. Sent vulnerable i transparent (hi ha mesures, però el màxim possible), amb l'acceptació de les virtuts i els defectes.
La comprensió que dins aquesta vida n'hi ha unes quantes i que en el procés de canvi, en el fluir (puto verb! ...ara que pitjor és ''pillar') i els trams que comporta -mai indolors- és necessari. Per ser més qui sóc i per oferir la meva esfera, però també saber-la preservar (aquest fragment m'ha quedat un pèl 'miquelmartipòlic!: esfera, preservar) ;)
Mantra: jo agraeixo, jo estimo (aplicat o assajat, l'important és tenir-lo present).
Aquesta etapa que em fa abraçar-me, l'alegria en la tristesa i a l'inrevés. Si li dic 'maduresa' em foto una hòstia, perquè sembla com si la nena petita que duc a dins hagués de morir. I no és així. Me l'estimo.
Les queixes són mentides vestidetes de ganes de fer perdre somriures.
Abans la natura i les persones-persones que la matèria. Abans que el tenir, el ser. O un tenir-ser equilibrat, coherent i conscient. Gens fàcil, que els mots bonics i de compromís han de passar al nivell demostració-acció (hi ha ha graus, és clar).
I el món, tan tocat de tantes tecles...fa mal.
Si no hi ha res més allà dalt, en la serenor còsmica.... Sí que hi és. Abraçar el cel cada nit i escalfar-se amb els estels que brillen sense demanar res. I va a tongades.
Les paraules. El llenguatge. Els sons. Una màgia, quan està ben dut. Jo tinc la dèria d'escurçar noms propis...entre d'altres que qui em llegeixi-coneixi (és indivisible) captarà.
El 2018 he passat a ser VEGANA, la decisió més maca de la meva vida. Saber que no col·laboro gens en la indústria càrnica, làctica, d'ous, de la pell, de l'oci amb animals, de l'experimentació amb ells...fa estar millor. Crec, sincerament, que el veganisme és la llum del món i l'únic sistema redemptor.
****Tinc publicat un llibre de relats (tocant el tema eròtic, l'humorístic...i més): 'Al terrat a l'hora calenta' (Nova Casa Editorial). El meu primer fill gran. Els altres, contes per a infants, coescrits amb A.Mercader i il·lustrats per mi, són un dels rierols del feix que em conforma i va conformant.
butxaca5@gmail.com
Últims relats de l'autor
- Ara que tinc mig segle i tres lustres
- La gata a la barca
- Mar amarga
- En treure'm a passeig
- No pots fer res
- Sorreta negra
- Imogen, la Guapa
- L'Adam i la Madam
- Duia boina i treia fum
- La Karmina i la Romina
- El colom i les cotorretes
- La caseta blanca d'aquella àvia
- La flor blanca del tanatori
- L'home del frac i la dona del frec
- Llufa de fulla