Cercador
La Dit i en Mil
Un relat de: Mena GuigaLi havien dit mil vegades que no el busqués més.
-Mil!
Però ell, en Camil, era al seu món, que és molt, sobretot si és ben propi i hi nien els somriures interiors.
Quan l'estat de desconnexió de l'home acabava, era ell qui la cridava:
-Dit!
Però ella, la Judit, era al seu planeta, amb un dit de saviesa, amb ardit contra la peresa, amb cara d'acudit, preparant fets i mots per a fer riure.
En Mil era filòsof i la Dit era pallassa mig d'estar per casa, cosa convenient quan els temps demanen optimisme i si la genètica dels que hi viuen no té res d'alegria caleidiscòpica.
No obstant el destí els va separar. Eren temps de no pensar i de tristor colossal arreu. Van desencisar-se de llurs feines i en Mil va obrir una fleca on el pa es feia a cinc minuts per la una i la ferum que desprenia era de malaltia segura a la llarga, tan si era arran del fomat baguette com braguette -això accelerava l'avidesa de menjar-se'l -tubularment- de més d'un frenòpata no autèntic. I la Dit salvava marietes de la patata i les ensenyava a ballar al compàs, tan mones, amb aquell uniforme llistat.
Mentrestant, en Ca i la Ju, un és expert en ca ca atxím! calipàndries. Enveja dels experts en refredats que es mostren feréstegament freds amb ell. En Ca quequeja: "i ca! i que, que, que...els bombin!". Els experts gelosos es congelen més i es moren de grip descomunal. I la Ju ajuda a colgar-los sota arbres que floreixen al juny o al juliol. Llavors afegeix a la terra juliblau i juligroc, que ningú sabrà mai d'on treu.
Fins que un dia en Ca, la Ju, en Mil i la Dit, s'adonin que torna a tocar canvi, que no s'han de distreure -tot i que tot acompanya i alguna cosa aporta- i que si van barrejant barrejant possibilitats caldrà escriure el què com quan d'en Camil i la Judit o d'en Cadit i la Jumil o de Caju o de Mildit o de Ditca o de Julca...però sense matemàtiques de les variacions...podrà ser?
-Mil!
Però ell, en Camil, era al seu món, que és molt, sobretot si és ben propi i hi nien els somriures interiors.
Quan l'estat de desconnexió de l'home acabava, era ell qui la cridava:
-Dit!
Però ella, la Judit, era al seu planeta, amb un dit de saviesa, amb ardit contra la peresa, amb cara d'acudit, preparant fets i mots per a fer riure.
En Mil era filòsof i la Dit era pallassa mig d'estar per casa, cosa convenient quan els temps demanen optimisme i si la genètica dels que hi viuen no té res d'alegria caleidiscòpica.
No obstant el destí els va separar. Eren temps de no pensar i de tristor colossal arreu. Van desencisar-se de llurs feines i en Mil va obrir una fleca on el pa es feia a cinc minuts per la una i la ferum que desprenia era de malaltia segura a la llarga, tan si era arran del fomat baguette com braguette -això accelerava l'avidesa de menjar-se'l -tubularment- de més d'un frenòpata no autèntic. I la Dit salvava marietes de la patata i les ensenyava a ballar al compàs, tan mones, amb aquell uniforme llistat.
Mentrestant, en Ca i la Ju, un és expert en ca ca atxím! calipàndries. Enveja dels experts en refredats que es mostren feréstegament freds amb ell. En Ca quequeja: "i ca! i que, que, que...els bombin!". Els experts gelosos es congelen més i es moren de grip descomunal. I la Ju ajuda a colgar-los sota arbres que floreixen al juny o al juliol. Llavors afegeix a la terra juliblau i juligroc, que ningú sabrà mai d'on treu.
Fins que un dia en Ca, la Ju, en Mil i la Dit, s'adonin que torna a tocar canvi, que no s'han de distreure -tot i que tot acompanya i alguna cosa aporta- i que si van barrejant barrejant possibilitats caldrà escriure el què com quan d'en Camil i la Judit o d'en Cadit i la Jumil o de Caju o de Mildit o de Ditca o de Julca...però sense matemàtiques de les variacions...podrà ser?
Comentaris
-
Joc[Ofensiu]Antònia Puiggròs Muset | 26-10-2015 | Valoració: 10
Un joc de paraules molt divertit i ben trobat amb rerafons calidoscòpic-esperpèntic. M'agrada molt.
-
Joc[Ofensiu]Antònia Puiggròs Muset | 26-10-2015 | Valoració: 10
Un joc de paraules molt divertit i ben trobat amb rerafons calidoscòpic-esperpèntic. M'agrada molt.
-
caleidoscòpica, format...[Ofensiu]Mena Guiga | 25-10-2015
Lídia: havies d'haver repassat...encara un cop més!
(autoabraçada literària i més). -
Que bo[Ofensiu]montserrat vilaró berenguer | 25-10-2015 | Valoració: 10
M' encanta com escrius
Montse
Valoració mitja: 10
l´Autor
![Foto de perfil de Mena Guiga Foto de perfil de Mena Guiga](/imatges_autors/1037439.jpg?rnd=520958192)
898 Relats
955 Comentaris
449231 Lectures
Valoració de l'autor: 9.83
Biografia:
Sóc del 66.I d'octubre.
I m'agraden les dues dades.
La vida.
El sentit de la vida és sentir-la, més que no escoltar-la.
Hi fan molt l'actitud i la voluntat (quin tàndem amb alts i baixos!).
He après que cal tenir-ho ben present (en cada moment present) i que si caic, caic, i si vull m'aixeco. I que a vegades cal ajuda, com també podem (hem) d'ajudar, sers socials com som. I de la patacada sempre alguna cosa en queda. L'ànima, però, no ha de voler aquest pòsit: el trascendeix, ha de fer-ho És molt més. El pòsit de la patacada és perquè el bon cervell se'n faci càrrec i ho integri. (com estic parlant! sóc jo?).
Entenc que som/podem ser/... : ànima-amor, entrega i unicitat, creativitat i complexitat.
'Sense pressa, sense treva', com deia Goethe, deixa-m'ho tenir clar, perquè...senzillament: és la vida.
L'escriure per què i per a què.
I seguir. Sent vulnerable i transparent (hi ha mesures, però el màxim possible), amb l'acceptació de les virtuts i els defectes.
La comprensió que dins aquesta vida n'hi ha unes quantes i que en el procés de canvi, en el fluir (puto verb! ...ara que pitjor és ''pillar') i els trams que comporta -mai indolors- és necessari. Per ser més qui sóc i per oferir la meva esfera, però també saber-la preservar (aquest fragment m'ha quedat un pèl 'miquelmartipòlic!: esfera, preservar) ;)
Mantra: jo agraeixo, jo estimo (aplicat o assajat, l'important és tenir-lo present).
Aquesta etapa que em fa abraçar-me, l'alegria en la tristesa i a l'inrevés. Si li dic 'maduresa' em foto una hòstia, perquè sembla com si la nena petita que duc a dins hagués de morir. I no és així. Me l'estimo.
Les queixes són mentides vestidetes de ganes de fer perdre somriures.
Abans la natura i les persones-persones que la matèria. Abans que el tenir, el ser. O un tenir-ser equilibrat, coherent i conscient. Gens fàcil, que els mots bonics i de compromís han de passar al nivell demostració-acció (hi ha ha graus, és clar).
I el món, tan tocat de tantes tecles...fa mal.
Si no hi ha res més allà dalt, en la serenor còsmica.... Sí que hi és. Abraçar el cel cada nit i escalfar-se amb els estels que brillen sense demanar res. I va a tongades.
Les paraules. El llenguatge. Els sons. Una màgia, quan està ben dut. Jo tinc la dèria d'escurçar noms propis...entre d'altres que qui em llegeixi-coneixi (és indivisible) captarà.
El 2018 he passat a ser VEGANA, la decisió més maca de la meva vida. Saber que no col·laboro gens en la indústria càrnica, làctica, d'ous, de la pell, de l'oci amb animals, de l'experimentació amb ells...fa estar millor. Crec, sincerament, que el veganisme és la llum del món i l'únic sistema redemptor.
****Tinc publicat un llibre de relats (tocant el tema eròtic, l'humorístic...i més): 'Al terrat a l'hora calenta' (Nova Casa Editorial). El meu primer fill gran. Els altres, contes per a infants, coescrits amb A.Mercader i il·lustrats per mi, són un dels rierols del feix que em conforma i va conformant.
butxaca5@gmail.com
Últims relats de l'autor
- Ara que tinc mig segle i tres lustres
- La gata a la barca
- Mar amarga
- En treure'm a passeig
- No pots fer res
- Sorreta negra
- Imogen, la Guapa
- L'Adam i la Madam
- Duia boina i treia fum
- La Karmina i la Romina
- El colom i les cotorretes
- La caseta blanca d'aquella àvia
- La flor blanca del tanatori
- L'home del frac i la dona del frec
- Llufa de fulla