Cercador
La barbuda Bruca
Un relat de: Mena GuigaVa ser infantada en un castell encantat dalt d'un turó encisador entre boscos de colors poètics a la tardor caducifòlia. La mare va morir en el part. El rei, en agafar la nounada en braços, va tenir un cobriment de cor i... al sot! (amb tota la parafernàlia religiosa que pertocava, és clar!). I la fada va tocar el dos i el tres cames ajudeu-me si esteu prou fortes sense mirar enrere i fuetejant-se amb la vareta. I així la bruixa va poder escombrar la sala, plena de sang seca de la reina desagnada, amb mates de bruc maldestrament lligades fent com de pinzell amb urpes que obrien el terra dolorosament.
La nena era barbuda! Sí, sí!
- Hahahahaha!
Enrigolada, la vella geperuda se la va endur i la va criar per fer-la criada. La barba creixia amb la nena i era intallable. Espessa i rasposa, inrastellable. Aviat li va arribar als peus. Arribava a l'entrada de la cabana i servia per fregar-s'hi les sabates. No feia mal. Només que quedava més bruta, la barba de la Bruca, la princesa desprincesada.
Però la seva bellesa era única i ella ho ignorava. No hi havia miralls.
Un bon dia va aprendre a plorar i cada llàgrima quedava presa en la barrera peluda i hi germinava i en sortia una flor molt molt flairosa i de color inaudit.
Era el regal darrer de la fada: amb aquella visió la bruixa va ser fulminada per un llamp directíssim i la Bruca, la princesa barbuda, va poder fugir.
Recuperat l'habitatge hereditari va ser emprenedora i va muntar un circ on convivien amb harmonia l'home dels quatre caps, el gos de les vuit cues, la increïble serp amb barret de copa de vi negre, el peix de les escates boomeràmiques, el jovenet sempre jovenet sense crema ni pedres filosofals, ...
Crec que ni es va casar amb el tetracèfal ni amb l'etern adolescent.
Però us ben asseguro que no calia pas...va ser tan feliç, tan...que quan vaig visitar el seu circ em va fer-li prometre que escriuria la seva història.
Error! ÉS tan feliç!
I ara...una llagrimeta.
La nena era barbuda! Sí, sí!
- Hahahahaha!
Enrigolada, la vella geperuda se la va endur i la va criar per fer-la criada. La barba creixia amb la nena i era intallable. Espessa i rasposa, inrastellable. Aviat li va arribar als peus. Arribava a l'entrada de la cabana i servia per fregar-s'hi les sabates. No feia mal. Només que quedava més bruta, la barba de la Bruca, la princesa desprincesada.
Però la seva bellesa era única i ella ho ignorava. No hi havia miralls.
Un bon dia va aprendre a plorar i cada llàgrima quedava presa en la barrera peluda i hi germinava i en sortia una flor molt molt flairosa i de color inaudit.
Era el regal darrer de la fada: amb aquella visió la bruixa va ser fulminada per un llamp directíssim i la Bruca, la princesa barbuda, va poder fugir.
Recuperat l'habitatge hereditari va ser emprenedora i va muntar un circ on convivien amb harmonia l'home dels quatre caps, el gos de les vuit cues, la increïble serp amb barret de copa de vi negre, el peix de les escates boomeràmiques, el jovenet sempre jovenet sense crema ni pedres filosofals, ...
Crec que ni es va casar amb el tetracèfal ni amb l'etern adolescent.
Però us ben asseguro que no calia pas...va ser tan feliç, tan...que quan vaig visitar el seu circ em va fer-li prometre que escriuria la seva història.
Error! ÉS tan feliç!
I ara...una llagrimeta.
l´Autor
![Foto de perfil de Mena Guiga Foto de perfil de Mena Guiga](/imatges_autors/1037439.jpg?rnd=1695427109)
898 Relats
955 Comentaris
449231 Lectures
Valoració de l'autor: 9.83
Biografia:
Sóc del 66.I d'octubre.
I m'agraden les dues dades.
La vida.
El sentit de la vida és sentir-la, més que no escoltar-la.
Hi fan molt l'actitud i la voluntat (quin tàndem amb alts i baixos!).
He après que cal tenir-ho ben present (en cada moment present) i que si caic, caic, i si vull m'aixeco. I que a vegades cal ajuda, com també podem (hem) d'ajudar, sers socials com som. I de la patacada sempre alguna cosa en queda. L'ànima, però, no ha de voler aquest pòsit: el trascendeix, ha de fer-ho És molt més. El pòsit de la patacada és perquè el bon cervell se'n faci càrrec i ho integri. (com estic parlant! sóc jo?).
Entenc que som/podem ser/... : ànima-amor, entrega i unicitat, creativitat i complexitat.
'Sense pressa, sense treva', com deia Goethe, deixa-m'ho tenir clar, perquè...senzillament: és la vida.
L'escriure per què i per a què.
I seguir. Sent vulnerable i transparent (hi ha mesures, però el màxim possible), amb l'acceptació de les virtuts i els defectes.
La comprensió que dins aquesta vida n'hi ha unes quantes i que en el procés de canvi, en el fluir (puto verb! ...ara que pitjor és ''pillar') i els trams que comporta -mai indolors- és necessari. Per ser més qui sóc i per oferir la meva esfera, però també saber-la preservar (aquest fragment m'ha quedat un pèl 'miquelmartipòlic!: esfera, preservar) ;)
Mantra: jo agraeixo, jo estimo (aplicat o assajat, l'important és tenir-lo present).
Aquesta etapa que em fa abraçar-me, l'alegria en la tristesa i a l'inrevés. Si li dic 'maduresa' em foto una hòstia, perquè sembla com si la nena petita que duc a dins hagués de morir. I no és així. Me l'estimo.
Les queixes són mentides vestidetes de ganes de fer perdre somriures.
Abans la natura i les persones-persones que la matèria. Abans que el tenir, el ser. O un tenir-ser equilibrat, coherent i conscient. Gens fàcil, que els mots bonics i de compromís han de passar al nivell demostració-acció (hi ha ha graus, és clar).
I el món, tan tocat de tantes tecles...fa mal.
Si no hi ha res més allà dalt, en la serenor còsmica.... Sí que hi és. Abraçar el cel cada nit i escalfar-se amb els estels que brillen sense demanar res. I va a tongades.
Les paraules. El llenguatge. Els sons. Una màgia, quan està ben dut. Jo tinc la dèria d'escurçar noms propis...entre d'altres que qui em llegeixi-coneixi (és indivisible) captarà.
El 2018 he passat a ser VEGANA, la decisió més maca de la meva vida. Saber que no col·laboro gens en la indústria càrnica, làctica, d'ous, de la pell, de l'oci amb animals, de l'experimentació amb ells...fa estar millor. Crec, sincerament, que el veganisme és la llum del món i l'únic sistema redemptor.
****Tinc publicat un llibre de relats (tocant el tema eròtic, l'humorístic...i més): 'Al terrat a l'hora calenta' (Nova Casa Editorial). El meu primer fill gran. Els altres, contes per a infants, coescrits amb A.Mercader i il·lustrats per mi, són un dels rierols del feix que em conforma i va conformant.
butxaca5@gmail.com
Últims relats de l'autor
- Ara que tinc mig segle i tres lustres
- La gata a la barca
- Mar amarga
- En treure'm a passeig
- No pots fer res
- Sorreta negra
- Imogen, la Guapa
- L'Adam i la Madam
- Duia boina i treia fum
- La Karmina i la Romina
- El colom i les cotorretes
- La caseta blanca d'aquella àvia
- La flor blanca del tanatori
- L'home del frac i la dona del frec
- Llufa de fulla