Cercador
El tobogan del vint-i-cinc de desembre
Un relat de: Mena GuigaLa Siona era un nena que vivia sota un tobogan pelat i atrotinat. I sense cortines que l'haurien pogut camuflar, aquell ésser desvalgut sobre un terra de grava força greu, la poqueta cosa de la Siona a la vista de tothom, amb els cabells onejant misèria i els ulls ocupant el rostre sencer. Tenia nou anys i allà sota s'hi havia estat en temps de pluja (encara que el tobogan tingués fuites a causa d'un rovell que ningú cuidava amb producte específic i bona nova capa de pintura alegre), de sol prim, mitjà o fort (que cremava a través dels forats del tobogan i li marcava la clepsa com si fossin senyals de cigarretes), de calamarsa hostiaire perquè el vent la feia anar de costat i de neu fluixa, ja que no era terra on sovintegés aquesta precipitació i el cop que ho va fer ningú és va fixar en el tobogan i la nena a sota totalment colgats pel blanc, quan se n'haguessin pogut fer mil relats, mil poemes, mil cançons i, sobretot, quan no hi haurien pogut haver prou llàgrimes per explicar-ho.
Era Nadal i la Siona i el tobogan no ho sabien. Mai ho havien sabut.
El poble s'havia guarnit de llums de color mel de romaní o mil flors, color caramel eucaliptus mentolat o sense. Els aparadors vomitaven decoració trivial per manca de creativitat, comprada a preu irrisori als basars que esqueixalaven els preus a còpia de qualitat més que dubtosa. La gent recuperava abrics arnats que ni a la tintoreria podien desinfectar de tants anys d'haver estat la indumentària contra el fred, la mateixa i insubstituible, amb el pes de penes enganxoses i de desil·lusions embrutidores.
Es comprava el just per tenir a taula un àpat calent i après. S'aprofitava la fruita tocada que al mercat setmanal rodolava escapaire per terra més de tant en tant que l'habitual, com si fos una entesa.
Les sopes serien d'un os i els pagesos ja ni vigilaven els camps: els deixaven oberts amb les cols per a repartir, i les patates i les orelles d'ase vegetals que eren les bledes saludaven per a ser menjades.
Un d'aquests pagesos havia hagut de serrar un arbre mort i havia comptat les anelles que confessen els anys sense poder-se'n amagar. Una morera centenària que havia acollit sota la seva ombra converses alegres i traguejar de càntirs amb aigua fresca del pou i menjades de préssecs i contactes de peus descalços que havien palpat la sorra molla als reguers que naixien i morien quan els tràmecs així ho manaven.
El pagès sentia l'ànima de l'arbre, l'estimava. Sabia que ara volaria lluny i a prop, que seria en tot, com tot el que marxa.
El pagès va carregar, nostàlgic, una part del vegetal traspassat, per tenir-ne un record a casa, un pis estret i mal confegit a trossos per paletes inexperts.
El pagès caminava lentament, amb una solemnitat que destacava entre la grisor glaçada del cel sense llum i de l'aire sense goig que tossia deixos de benzina de la Nacional II.
El pagès va travessar una plaça que pràcticament no s'aguantava dreta, de malmesa, d'oblidada, un creu i ratlla rotund en el paisatge desolador.
Els pisos que l'envoltaven supuraven mancances en una pretensió de model de vida gairebé de plàstic, on es sega el que és natural i s'implanten xips de com s'ha de ser i què s'ha de fer i això està bé i això està malament. I estava bé i s'havia de ser i s'havia de fer d'unes formes precises i les subformes que no hi arriben pateixen, el cervell es podreix, el cor postís es desespera.
El pagès va quedar-se quiet davant la imatge: la nena i el tobogan. La nena abillada amb parracs. El tobogan, un arc protector amb graons penjant, com braços que l'òxid li hagués mutilat, o com si volgués ser inaccessible. Semblava un estrany elefant metàl·lic de perfil: coll i orelles i trompa.
El pagès no podia moure's ni deixar de mirar la nena i el tobogan.
Fins que es va posar a córrer cap a la caseta del camp.
Quan va tornar duia un sac d'arpillera tallat per tal que la Siona se'l posés.
Quan va tornar duia un tió i el va posar a terra, davant d'ella i li va dir que tanqués els ulls una estona, mentre taral·lejava uns mots dansaires i els primers estels gosaven aparèixer al firmament amb una fermesa i una tendresa que semblava estrany.
La Siona no parlava, però va comprendre. I va fer cas.
Quan va obrir els ulls la lluna també hi era i un núvol li feia de llacet.
Quan va obrir els ulls ell li va dir que s'ajupís i descobrís el tresor del tronc màgic.
La Siona va fer l'esforç molt gran de tallar arrels, les d'una positura de molts anys allà palplantada, petrificada. Però res li feia mal, perquè ho va curar el gran somriure que va esclatar per primer cop en la seva existència en trobar-se davant aquella fusta riallera (el pagès li havia dibuixat una cara ben naïf amb guixos) i els presents que li oferia: moniatos i pomes.
I van anar a menjar-se'ls i tan aviat com va poder el pagès va demanar de fer dur el tobogan al seu camp, que el volia arreglar per a la nena que el Nadal li havia fet arribar per tal que la cuidés.
Era Nadal i la Siona i el tobogan no ho sabien. Mai ho havien sabut.
El poble s'havia guarnit de llums de color mel de romaní o mil flors, color caramel eucaliptus mentolat o sense. Els aparadors vomitaven decoració trivial per manca de creativitat, comprada a preu irrisori als basars que esqueixalaven els preus a còpia de qualitat més que dubtosa. La gent recuperava abrics arnats que ni a la tintoreria podien desinfectar de tants anys d'haver estat la indumentària contra el fred, la mateixa i insubstituible, amb el pes de penes enganxoses i de desil·lusions embrutidores.
Es comprava el just per tenir a taula un àpat calent i après. S'aprofitava la fruita tocada que al mercat setmanal rodolava escapaire per terra més de tant en tant que l'habitual, com si fos una entesa.
Les sopes serien d'un os i els pagesos ja ni vigilaven els camps: els deixaven oberts amb les cols per a repartir, i les patates i les orelles d'ase vegetals que eren les bledes saludaven per a ser menjades.
Un d'aquests pagesos havia hagut de serrar un arbre mort i havia comptat les anelles que confessen els anys sense poder-se'n amagar. Una morera centenària que havia acollit sota la seva ombra converses alegres i traguejar de càntirs amb aigua fresca del pou i menjades de préssecs i contactes de peus descalços que havien palpat la sorra molla als reguers que naixien i morien quan els tràmecs així ho manaven.
El pagès sentia l'ànima de l'arbre, l'estimava. Sabia que ara volaria lluny i a prop, que seria en tot, com tot el que marxa.
El pagès va carregar, nostàlgic, una part del vegetal traspassat, per tenir-ne un record a casa, un pis estret i mal confegit a trossos per paletes inexperts.
El pagès caminava lentament, amb una solemnitat que destacava entre la grisor glaçada del cel sense llum i de l'aire sense goig que tossia deixos de benzina de la Nacional II.
El pagès va travessar una plaça que pràcticament no s'aguantava dreta, de malmesa, d'oblidada, un creu i ratlla rotund en el paisatge desolador.
Els pisos que l'envoltaven supuraven mancances en una pretensió de model de vida gairebé de plàstic, on es sega el que és natural i s'implanten xips de com s'ha de ser i què s'ha de fer i això està bé i això està malament. I estava bé i s'havia de ser i s'havia de fer d'unes formes precises i les subformes que no hi arriben pateixen, el cervell es podreix, el cor postís es desespera.
El pagès va quedar-se quiet davant la imatge: la nena i el tobogan. La nena abillada amb parracs. El tobogan, un arc protector amb graons penjant, com braços que l'òxid li hagués mutilat, o com si volgués ser inaccessible. Semblava un estrany elefant metàl·lic de perfil: coll i orelles i trompa.
El pagès no podia moure's ni deixar de mirar la nena i el tobogan.
Fins que es va posar a córrer cap a la caseta del camp.
Quan va tornar duia un sac d'arpillera tallat per tal que la Siona se'l posés.
Quan va tornar duia un tió i el va posar a terra, davant d'ella i li va dir que tanqués els ulls una estona, mentre taral·lejava uns mots dansaires i els primers estels gosaven aparèixer al firmament amb una fermesa i una tendresa que semblava estrany.
La Siona no parlava, però va comprendre. I va fer cas.
Quan va obrir els ulls la lluna també hi era i un núvol li feia de llacet.
Quan va obrir els ulls ell li va dir que s'ajupís i descobrís el tresor del tronc màgic.
La Siona va fer l'esforç molt gran de tallar arrels, les d'una positura de molts anys allà palplantada, petrificada. Però res li feia mal, perquè ho va curar el gran somriure que va esclatar per primer cop en la seva existència en trobar-se davant aquella fusta riallera (el pagès li havia dibuixat una cara ben naïf amb guixos) i els presents que li oferia: moniatos i pomes.
I van anar a menjar-se'ls i tan aviat com va poder el pagès va demanar de fer dur el tobogan al seu camp, que el volia arreglar per a la nena que el Nadal li havia fet arribar per tal que la cuidés.
Comentaris
-
Publicat AL NADAL DE CONTE[Ofensiu]Antonio Mora Vergés | 20-11-2013 | Valoració: 10
http://www.valldelcorb.info/blogs/contesnadal/?p=656
Gràcies -
Ens ho envies a la tribuna@guimera.info[Ofensiu]Antonio Mora Vergés | 19-11-2013 | Valoració: 10
Ho publicarem al NADAL DE CONTE
Gràcies.
l´Autor
![Foto de perfil de Mena Guiga Foto de perfil de Mena Guiga](/imatges_autors/1037439.jpg?rnd=1385952091)
898 Relats
955 Comentaris
449401 Lectures
Valoració de l'autor: 9.83
Biografia:
Sóc del 66.I d'octubre.
I m'agraden les dues dades.
La vida.
El sentit de la vida és sentir-la, més que no escoltar-la.
Hi fan molt l'actitud i la voluntat (quin tàndem amb alts i baixos!).
He après que cal tenir-ho ben present (en cada moment present) i que si caic, caic, i si vull m'aixeco. I que a vegades cal ajuda, com també podem (hem) d'ajudar, sers socials com som. I de la patacada sempre alguna cosa en queda. L'ànima, però, no ha de voler aquest pòsit: el trascendeix, ha de fer-ho És molt més. El pòsit de la patacada és perquè el bon cervell se'n faci càrrec i ho integri. (com estic parlant! sóc jo?).
Entenc que som/podem ser/... : ànima-amor, entrega i unicitat, creativitat i complexitat.
'Sense pressa, sense treva', com deia Goethe, deixa-m'ho tenir clar, perquè...senzillament: és la vida.
L'escriure per què i per a què.
I seguir. Sent vulnerable i transparent (hi ha mesures, però el màxim possible), amb l'acceptació de les virtuts i els defectes.
La comprensió que dins aquesta vida n'hi ha unes quantes i que en el procés de canvi, en el fluir (puto verb! ...ara que pitjor és ''pillar') i els trams que comporta -mai indolors- és necessari. Per ser més qui sóc i per oferir la meva esfera, però també saber-la preservar (aquest fragment m'ha quedat un pèl 'miquelmartipòlic!: esfera, preservar) ;)
Mantra: jo agraeixo, jo estimo (aplicat o assajat, l'important és tenir-lo present).
Aquesta etapa que em fa abraçar-me, l'alegria en la tristesa i a l'inrevés. Si li dic 'maduresa' em foto una hòstia, perquè sembla com si la nena petita que duc a dins hagués de morir. I no és així. Me l'estimo.
Les queixes són mentides vestidetes de ganes de fer perdre somriures.
Abans la natura i les persones-persones que la matèria. Abans que el tenir, el ser. O un tenir-ser equilibrat, coherent i conscient. Gens fàcil, que els mots bonics i de compromís han de passar al nivell demostració-acció (hi ha ha graus, és clar).
I el món, tan tocat de tantes tecles...fa mal.
Si no hi ha res més allà dalt, en la serenor còsmica.... Sí que hi és. Abraçar el cel cada nit i escalfar-se amb els estels que brillen sense demanar res. I va a tongades.
Les paraules. El llenguatge. Els sons. Una màgia, quan està ben dut. Jo tinc la dèria d'escurçar noms propis...entre d'altres que qui em llegeixi-coneixi (és indivisible) captarà.
El 2018 he passat a ser VEGANA, la decisió més maca de la meva vida. Saber que no col·laboro gens en la indústria càrnica, làctica, d'ous, de la pell, de l'oci amb animals, de l'experimentació amb ells...fa estar millor. Crec, sincerament, que el veganisme és la llum del món i l'únic sistema redemptor.
****Tinc publicat un llibre de relats (tocant el tema eròtic, l'humorístic...i més): 'Al terrat a l'hora calenta' (Nova Casa Editorial). El meu primer fill gran. Els altres, contes per a infants, coescrits amb A.Mercader i il·lustrats per mi, són un dels rierols del feix que em conforma i va conformant.
butxaca5@gmail.com
Últims relats de l'autor
- Ara que tinc mig segle i tres lustres
- La gata a la barca
- Mar amarga
- En treure'm a passeig
- No pots fer res
- Sorreta negra
- Imogen, la Guapa
- L'Adam i la Madam
- Duia boina i treia fum
- La Karmina i la Romina
- El colom i les cotorretes
- La caseta blanca d'aquella àvia
- La flor blanca del tanatori
- L'home del frac i la dona del frec
- Llufa de fulla