Cercador
el pallasso sorneguer
Un relat de: quetzcoatlSan Pedro, annexat per embusos severs a San Jose capital, es el bressol dels nous revolucionaris.
La Ciutat Universitaria Rodrigo Facio es el nucli cultural i seu de difusio de noticies d'avantguarda. Concurreguda a tothora pels joves estudiants cada vegada mes compromesos amb el futur del seu pais, la universitat es tambe una de les entitats que mes repressions per any rep per part de l'Estat (que proclama al seu torn governar un pais democratic, lliure i -sobretot- pacific), i una de les institucions publiques que mes afectada es veura pel Tractat de Lliure Comerç, que Bush posa sobre la taula de la pobresa amb paraules edulcorades.
La Universitat de Costa Rica ha estat fins ara la cinquena mes prestigiada universitat americana.
Actualment, els post-graus a la universitat publica ja costen el mateix que a les privades. Estudiants de recursos limitats es queden al llindar de la llicenciatura, mentre els fills de rics empresaris es treuen una carrera en la meitat de temps en una privada i es paguen despres un post-grau a la publica; en ultima instancia surten sense una bona base pero amb el segell de prestigi que compta.
La rotonda que uneix els carrers mes importants de San Pedro es diu Rotonda de la Hispanidad. Quan guanya la seleccio nacional de futbol es el punt de reunio pel rebombori etilic.
La plaça principal es diu Plaza JF Kennedy. En aquesta hi ha des de fa molts anys un bust del president K sobre una columna desafiadora que li eleva la mirada per sobre la dels llatinoamericans.
Fa uns mesos un estudiant rebel va pintar la cara del president com un pallasso, amb esprais llampants. L'enorme i rodo nas vermell sobre el somriure triomfant de l'home, es certament gracios. I potser perque encara son llunyanyes les eleccions, ningu s'ha molestat en rentar-li la cara.
Al passar per la centrica plaça, es inevitable mirar-lo.
Els joves somriuen amb malicia i ganes de venjança als ulls, entenent que el seu futur per dret natural son terres venudes a les transnacionals.
Els grans recorden els capatassos decapitats a les bananeres; somriuen timidament i aparten rapidament la mirada, conscients de la llei del pendol que regeix al seu petit pais.
I els nens... ah! els nens! Els nens se'n fan un tip de riure...!
Els nens encara no saben que aquell nas vermell i aquell somriure cinic son simbols dels seus futurs, ni que sera l'educacio qui dictara la sentencia:
mataran al pallasso o es riuran amb ell de la pobresa...?
Comentaris
-
Enhorabona![Ofensiu]xesco | 01-07-2005 | Valoració: 9
He estat un temps sense entrar a RC i quina ha estat la meva sorpresa quan t'he vist entre les més ben valorades! Enhorabona!
T'ho mereixes. Lluny de tractar-te d'obsoleta i passada de moda et diré que ets una màquina d'escriure!
Veig que a més de la poesia també et dediques a la crítica social, i crec que ho fas igual de bé o fins i tot millor. Quina enveja!
Per cert, en quin món més petit que vivim!! -
crec[Ofensiu]Lavínia | 30-06-2005 | Valoració: 10
que abans no sigui massa tard, m'agradaria anar on tu has estat vivint, ja que sempre que et llegeixo, quetzcoalt, n'aprenc alguna cosa, a més de ser una persona que escrius molt bé (i quan dic molt bé ho remarco de debò, molt bé) i tens una gran sensibilitat; m'ensenyes coses perquè estan ben argumentades.
Molts petons -
El món amb tu multiplica...[Ofensiu]Carme Cabús | 20-06-2005
...les seves dimensions i es presenta curull i complet. Amb el teu mirar ens ensenyes els relleus, els volums, la vida que, renouant, avança. En tu viuen molts mons que entre ells s'enriqueixen, i tenim la immensa sort que, amb la teva escriptura, intel·ligent i tendre, ens els dónes a conèixer.
Com s'ha format la teva sensibilitat? És el do d'una deessa.
A partir d'aquest bust pintat com un pallasso ens presentes passat, present i futut i, en tots els temps, la dura lluita per viure dins la força del viure mateix.
Una forta abraçada! -
Ets de necessària lectura Quetzcoatl.[Ofensiu]Jofre | 19-06-2005 | Valoració: 10
Abans de res, t'agraeixo de cor, tots els teus pulcres matisos.
Aquesta crònica em sembla molt encertada i lúcida, digna d'una persona entusiasta de l'antropologia més descriptiva i compromesa; valgui la redundància, més real, més senzillament humana.
Només et demano que quan retorneu a la nostra Mediterrània, portis llavors per una Terra que fretura per escoltar opinions plenes de sensatesa.
Viatjar és el que et fa bategar, però sobretot perquè no tens pressa en desgranar tot el que vius, i compartir-ho amb els qui t'acompanyen i et volten.
Salutacions.
P.S. Ja veus que fins i tot un comentari pot requerir una re-lectura. Gràcies.
-
olé[Ofensiu]jordiclusella | 14-06-2005
Fantàstic.
Bon ritme i paraules precises per a una reflexió crítica de la política a Costa Rica (que, no ens enganyem, és el país menys corrupte de Centreamèrica...) i la influència, evident, nord-americana.
Hauries pogut descriure una mica més els espais i també la vida universitaria del país perquè, almenys a mi, m'has posat la mel a la boca i només l'he pogut tastar a mitges.
En fí, amb més o menys descripció, un molt bon relat.
Felicitats i una abraçada Mediterrània, m ;)
Jordi -
Cronista[Ofensiu]Gica Casamare | 13-06-2005 | Valoració: 10
Ets tant bona cronista com poeta.
Tens un traç serè i implicat en el que escrius, ens fas de guia amb una mirada irònica, però melangiosa.
-
riure per no plorar...[Ofensiu]ROSASP | 12-06-2005
M'agrada la contemplació del nas de pallasso des de tants punts de vista, depèn evidentment de les edats i les vivències de cadascú que el mira.
Descrius les poques possibilitats dels estudiants limitats per la falta de recursos econòmics, ens endinses poc a poc pels carrers i la plaça, per arribar al cor del poble.
El futur, dictat per tantes circumstàncies, com sempre en mans del més poderós...
mataran al pallasso o es riuran amb ell de la pobresa...?
Una pregunta que viatja amb el vent i resona dins dels cors!
M'encanta captar tantes sensacions que venen de lluny, ens deixes veure molt més enllà d'on ens arriben les mirades.
Un petó molt gran!
Valoració mitja: 9.75
l´Autor
![Foto de perfil de quetzcoatl Foto de perfil de quetzcoatl](/imatges_autors/78436.jpg?rnd=1967618523)
91 Relats
824 Comentaris
163266 Lectures
Valoració de l'autor: 9.76
Biografia:
Diuen que vaig néixer amb presses... a les escales de ca la llevadora. De la meva infància no recordo gairebé res, però devia ser maca.D'adolescent m'agradava la creació i escrivia molt però "vivia" poc. Després d'uns anys d'efervescència em vaig apagar; vaig passar un parell d'anys una mica perduda, passiva i superficialment.
Finalment vaig fer les maletes i me'n vaig anar un temps a centreamèrica. Allà em vaig despertar del tot i vaig viure tan intensament que si m'hi hagués quedat el cor m'hauria estallat. Vaig tenir temps de sentir-me sola, acompanyada, enamorada, desolada; vaig fer projectes, vaig construir coses, vaig destruir-ne algunes i deixar-ne d'altres; vaig conèixer paratges i persones meravelloses; també em vaig començar a conèixer a mi mateixa; vaig obrir les portes del meu esperit, vaig créixer... A través de relatsencatalà vaig escriure i molt, i de moment ha estat la meva època més prolífica relatairement parlant.
Quan vaig tornar de centreamèrica, vaig estudiar infermeria i em va agradar molt —però no em veig treballant en un hospital o ambulatori. Vaig conèixer el meu home i vam començar a plantar i a ser més autosuficients. Des de llavors la sobirania alimentària i la salut humana i mediambiental són dos temes en els que crec i que em motiven molt.
El 2009 vam tenir una nena. És l'experiència més fascinant que he tingut mai i constantment aprenc i desaprenc coses a través d'ella. També és cert que des de llavors tinc molt menys temps per a mi i en conseqüència per escriure, però espero anar-lo recuperant. De moment intento ser tant bona mare com puc i combinar-ho amb l'hort i el dia a dia.
El temps passa volant però me n'adono que amb una bona actitud davant la vida, no cal esmerar-se en buscar la felicitat que tant vaig idealitzar en l'adolescència, després del primer amor. La felicitat és un camí i una manera de fer i viure. Som els únics responsables de les nostres vides i penso que amb intuïció podem acabar familiaritzant-nos amb l'atzar.
Tanmateix penso que també he de dir que no podem eludir la responsabilitat individual i col·lectiva que tenim envers les grans injustícies i profundes desigualtats que passen cada dia al nostre món.
2024: seguim evolucionant! sempre amb ganes d'escriure però amb falta d'espai i temps. Nostàlgia del temps sense responsabilitats...; i molt agraïda pel que la vida em regala cada dia.
Espero que us agradi algun dels meus relats!
teaspoontrader@gmail.com