Cercador
Viure avui per morir un altre dia.
Un relat de: Marc Burriel AlloPerò el seu cas és un xic peculiar en el sentit que anava a l'extrem de la idea.
O caixa o faixa era la premissa principal, ometent la resta.
El que feia que visqués la vida a pinyó fix, sense sorpreses de cap mena.
Ell tenia estipulat tot ben punt llevar-se com es desenvoluparia el dia que se li presentava.
El seu estat anímic era lineal, sense cap alteració i tot ho processava pel mateix patró.
El temps d'oci l'emprava per suggestionar-se sobre la idea.
El sorprenent és que tot li rutllava bé i més o menys gaudia dels fruits que sembrava.
Fins aquí tot bé si entenem.
En el que no comptava en Buck, era que ell formava part d'un tot, que hi havia coses que ell no podia controlar i que el factor sorpresa sempre amenaçava de presentar-se encara que ell ho detectés i ho esquivés.
Però la Mare Naturalesa no podia permetre que un Fill seu fes trampa.
Així doncs, no va tenir altre opció de prendre cartes en l'assumpte Stillington.
Un bon dia, de "casualitat", Buck Stillington va cometre una errada en el seu engranatge.
Aquell dia, no va llevar-se a l'hora estipulada, sinó que es va dir.."noo, una mica més.." i aquí va cometre l'error.
Va estar letàrgic dues setmanes. Dues setmanes "dormint i somniant".
A saber que deuria passar en aquell període de temps!.
El fet és que passades les dues setmanes, es va anant despertant pausadament fins que ja va esdevenir lúcid del tot.
Buck Stillington ja no era el mateix, alguna cosa va canviar en el seu si.
Després de fer un bon dinar a casa, procedir a reposar i relaxar-se posant la ment en mode revisió interna i va observar que els seu paràmetres ja no eren els mateixos, la matriu ja no era la mateixa. La premissa "o caixa o faixa" ja no existia i va ser reemplaçada per la premissa "no siguis ruc i viu!". Va adonar-se a l'instant de la magnitud de la paraula Vida. Una paraula especial, plena de llum i color, una paraula que implica que estem vius i que és el bé més preuat que tenim, alegria, riure, parlar i comunicar-se i saber valorar el més mínim detall.
Oooh...es va dir per dintre, això sí que és vida! i encara no he fet cap pas en aquesta direcció! Em sento bé!. Sí senyor!.
Així doncs, amics i amigues, va ser quan el Sr. Buck Stillington va morir. Va morir l'antiga pell i va néixer un nou ésser humà amb tot el seu esplendor.
Va ser llavors quan al baixar amb l'ascensor i trobar-se amb la veïna que tanta patxoca li feia, van parlar del temps.
Sussu.
Comentaris
-
Una bona història[Ofensiu]nuriagau | 10-06-2011 | Valoració: 10
Inicies el relat assegurant que el protagonista sap que viure el present és molt important. El que sorprèn al lector és de quina manera ho duu a la pràctica.
Com que fa poc he llegit uns quants relats sobre inèrcia (coses dels reptes del fòrum d’RC), he pensat que aquesta història hagués encaixat de ple.
És ben curiós el final, no? Després de descobrir l’essència de la vida, es posa a parlar del temps amb la veïna...
M’ha agradat descobrir-te
Núria
-
Viure en present[Ofensiu]Unaquimera | 04-06-2011
I tant que és important saber viure el present!
Hi ha persones que viuen gairebé tota la seva vida pensant en el passat, i altres que només aguarden o temen el futur, però el present resulta ser, en cada moment, l’única realitat de què podem gaudir.
Un cop aclarit que m'ha cridat l'atenció l’afirmació que inicia el relat i que estic d’acord amb ella, t’he de confesar que la descripció que fas del plantejament i la realitat de Buck m’ha recordat algú... però, sobre tot, m’ha sorprés allò de què “Va estar letàrgic dues setmanes. Dues setmanes "dormint i somniant".
Ai, caram! Això si que és descansar i prendre’s un temps de respir!
No m’estranya que, en torna d’aquella quinzena de desconneixór, hi hagués canvis en ell mateix...
La veritat és que m’agrada això de "no siguis ruc i viu!" i crec que si més gent se l'apliqués, serien més feliços!
T’envio una abraçada vivíssima,
Unaquimera
l´Autor
![Foto de perfil de Marc Burriel Allo Foto de perfil de Marc Burriel Allo](/imatges_autors/692676.jpg?rnd=896931976)
27 Relats
35 Comentaris
25980 Lectures
Valoració de l'autor: 9.85
Biografia:
Vaig néixer a Barcelona perquè en alguna banda havia de néixer..M'agrada el que a la gent no li agrada.
M'agrada la quietud en moviment.
M'agrada el moviment pausat i la ironia de la vida.
M'agrada saber que un dia marxaré.
El meu nom no és Sussu.
Sóc l'home sense nom.
Sóc tot i no sóc res..
..llavors, en què quedem?,
ara sí que estic fet un embolic.
Marc Burriel Allo
bloc